ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8144/23 Справа № 204/4773/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А.І. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2023 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, –
                                                          В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16 березня 2006 року банк надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 22 лютого 2023 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 114 899,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 93 524,86 грн та заборгованості за простроченими відсотками – 21 374,14 грн.
Ураховуючи викладене, позивач виклав вимогу про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором № б/н від 16 березня 2006 року станом на 22 лютого 2023 року в розмірі 114 899,00 грн та судовий збір в розмірі 2 684,00 грн.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк”, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклало вимогу про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що Банком надані належні та допустимі докази у справі, зокрема відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку викладеними на банківському сайті, складає між позичальником та банком кредитний договір; та суд не врахував, що відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг погодився з умовами договору щодо розміру процентної ставки та порядком зміни процентів за користування кредитом. Обставини щодо укладення договору на певних умовах та існування заборгованості по процентах за кредитним договором у визначеному Банком розмірі підтверджено письмовими доказами, які жодним чином не спростовані.

Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції з`ясовано, що 16 березня 2006 року відповідач ОСОБА_1 підписала заяву № б/н від 16 березня 2006 року про отримання банківських послуг. Відповідно до Анкети-заяви, відповідач погодилася з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 22 лютого 2023 року за відповідачем перед позивачем утворилася заборгованість в розмірі 114 899,00 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 93 524,86 грн; заборгованості за простроченими відсотками – 21 374,14 грн (а.с.5-36 та на звороті, 79 на звороті – 110 та на звороті).

На підтвердження того, що між Банком і відповідачем було укладено договір про надання кредиту, позивачем надано в якості письмового доказу Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» (яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг становлять договір про надання банківських послуг) від 04 квітня 2006 року та, яка підписана від імені ОСОБА_1 04 квітня 2006 року (а.с.39 та на звороті, 112 на звороті – 113).

Як вбачається з Анкети-заяви, у ній зазначені персональні дані відповідача щодо дати народження, місця проживання, реквізитів паспорту громадянина України, РНОКПП, місця роботи, розміру доходу, а також висловлено її бажання отримати кредитку «Універсальна» з бажаним кредитним лімітом 3 000,00 грн та зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 3 % в місяць. У вказаній заяві міститься інформація про те, що позичальник ознайомився з договором про надання банківських послуг та погодився з ним, а екземпляр договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом самостійної роздруківки його з офіційного сайту www.privatbank.ua. Також зазначено, що позичальник зобов`язується виконувати Умови та Правила надання банківських послуг та регулярно знайомитися з їх змінами на вказаному сайті банку. Також позичальник висловив свою згоду, що дана заява, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», яка разом з пам`яткою клієнта, становлять договір про надання банківських послуг. Вказана Анкета-заява підписана позичальником 04 квітня 2006 року (а.с.39 та на звороті, 112 на звороті – 113).

Нижче, у цій заяві, у відмітках банку вказано, що відповідачу видано кредитну картку № НОМЕР_1 . Також, із даної Анкети-заяви вбачається, що договір про надання банківських послуг відповідачу не видавався.

Позивачем до позову додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» розміщеного на сайті www.privatbank.ua (а.с.40-49,143 на звороті – 123), які не містять відомостей щодо того, яку саме картку видано відповідачу, а також підпису останнього.

Натомість, Тарифи, які є складовою кредитного договору, як на те вказує позивач, останнім суду взагалі не надано.

А з наданої позивачем довідки про надання відповідачу за кредитним договором № б/н кредитних карток (а.с.38,112) №№ 4149605330601832 від 16 березня 2006 року, 4149437741202947 від 22 березня 2013 року, 4149605910901321 від 22 березня 2013 року, 4149439300365198 від 01 квітня 2017 року та 5457082237484469 від 17 березня 2021 року, не вбачається, взагалі за яким кредитним договором вони надані та яким чином вони стосуються кредитного договору № б/н від 16 березня 2006 року.

Крім того, не вбачається, яким чином стосується кредитного договору № б/н від 16 березня 2006 року, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки № 4149605330601832 від 16 березня 2006 року, оформленої на ім`я ОСОБА_1 (а.с.37 та на звороті, 111 та на звороті). Інших доказів позивачем на підтвердження того, що відповідачем отримано кредитну картку за вказаним кредитним договором б/н від 16 березня 2006 року, суду не надано.

Так, позивачем надано суду розрахунок заборгованості відповідача за три різні періоди: з 14 квітня 2006 року по 31 травня 2015 року, з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року та з 01 липня 2019 року по 22 лютого 2023 року, які не охоплюють весь період боргових зобов`язань та, в яких зазначені різні відсоткові ставки, у порівнянні з іншими періодами (зокрема за період часу з 14 червня 2006 року по 31 травня 2015 року – процентна ставка (поточна) – 30-43,2%, процентна ставка (прострочена) 30-72 %, коефіцієнт – 0-2; з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року процентна ставка – 0-3,6 %, коефіцієнт – 1; з 01 липня 2019 року по 22 лютого 2023 року процентна ставка (поточна) – 3,5-3,6 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 3,5-7,2 %, процентна ставка на прострочений кредит – 40,8-86,4 %, коефіцієнт – 1-2).

Також судом встановлено, що позивачем у період часу, зокрема, у період часу з лютого 2022 року по грудень 2022 року, здійснювалося нарахування відповідачу штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання.

З наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування (а.с.37 та на звороті, 111 та на звороті) вбачається, що старт карткового рахунку № НОМЕР_2 відбувся 16 березня 2006 року, а 14 квітня 2006 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт в розмірі 3 000,00 грн за вказаною карткою, який у подальшому було збільшено/зменшено, зокрема: 03 липня 2008 року – збільшено до 4 000,00 грн; 15 жовтня 2008 року – зменшено до 2 900,00 грн; 24 грудня 2008 року – збільшено до 3 200,00 грн; 13 січня 2009 року – зменшено до 2 880,00 грн; 14 січня 2009 року – зменшено до 2 880,00 грн; 23 січня 2009 року – зменшено до 2 880,00 грн; 24 січня 2009 року – зменшено до 2 880,00 грн; 11 лютого 2009 року – зменшено до 2 200,00 грн; 22 лютого 2009 року – зменшено до 2 120,00 грн; 16 червня 2009 року – збільшено до 1 830,00 грн; 22 липня 2009 року – зменшено до 320,00 грн; 23 листопада 2009 року – зменшено до 280,00 грн; 26 січня 2010 року – зменшено до 260,00 грн; 22 лютого 2010 року – зменшено до 260,00 грн; 27 травня 2010 року – зменшено до 230,00 грн; 19 липня 2010 року – зменшено до 170,00 грн; 21 серпня 2010 року – зменшено до 130,00 грн; 14 вересня 2010 року – зменшено до 80,00 грн; 25 жовтня 2010 року – зменшено до 70,00 грн; 15 листопада 2010 року – зменшено до 60,00 грн; 22 грудня 2010 року – зменшено до 10,00 грн; 26 липня 2011 року – збільшення до 3 000,00 грн; 27 липня 2011 року – зменшення до 3 000,00 грн; 26 вересня 2011 року – зменшення до 10,00 грн; 14 листопада 2012 року – збільшення до 4 000,00 грн; 25 грудня 2012 року – збільшення до 8 000,00 грн; 01 липня 2013 року – збільшення до 12 800,00 грн; 02 липня 2013 року – зменшення до 12 800,00 грн; 14 травня 2014 року – зменшення до 4 700,00 грн; 10 лютого 2016 року – збільшення до 15 000,00 грн; 07 грудня 2017 року – збільшення до 39 000,00 грн; 20 липня 2020 року – 50 000,00 грн; 14 січня 2022 року – збільшення до 100 000,00 грн; 27 травня 2022 року – зменшення до 92 194,62 грн; 26 грудня 2022 року – зменшення до 0,00 грн.

При цьому, з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 16 березня 2006 року, який надано позивачем (а.с.5-36,80-110 та на звороті) вбачається, що станом на 22 лютого 2023 року відповідачем: погашено заборгованість за поточним тілом кредиту в сумі 450 277,57 грн (тоді як встановлений ним відповідачу кредитний ліміт становить 100 000,00 грн) та, погашено заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 1 660,39 грн; погашено заборгованість по нарахованим відсоткам в сумі 3 953,76 грн; погашено заборгованість по простроченим відсоткам – 0,00 грн; погашено заборгованість по нарахованим відсоткам на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦПК України – 0,00 грн; погашено заборгованість по пені – 0,00 грн; погашено заборгованість по комісії – 0,00 грн, що значно перевищує встановлений позивачем відповідачу кредитний ліміт.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Анкети-заяви відповідача від 16 березня 2006 року, на яку посилається позивач, як на підставу укладення кредитного договору № б/н від 16 березня 2006 року та, заборгованість за яким він просить суд стягнути з відповідача, останнім суду не надано. Не зрозуміло, яким чином вказана Анкета-заява від 04 квітня 2006 року стосується кредитного договору б/н від 16 березня 2006 року, за яким позивач вимагав суд стягнути заборгованість, оскільки вона не містить жодних даних про те, яку саме картку отримала відповідач, строк її дії, та розмір наданого кредиту, номеру карткового рахунку, дати вручення картки відповідачу, повідомлення їй пін-коду саме цим позовом (за кредитним договором № б/н саме від 16 березня 2006 року) та наданим розрахунком заборгованості. Про вид картки не вказано і в самій позовній заяві, тому, не зрозуміло, яким чином вказана заява стосуються кредитного договору № б/н від 16 березня 2006 року. Крім того, із даної анкети-заяви вбачається, що договір про надання банківських послуг відповідачу не видавався. Також, станом на 22 лютого 2023 року відповідачем: погашено заборгованість за поточним тілом кредиту в сумі 450 277,57 грн (тоді як встановлений ним відповідачу кредитний ліміт становить 100 000,00 грн) та, погашено заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 1 660,39 грн; погашено заборгованість по нарахованим відсоткам в сумі 3 953,76 грн; що значно перевищує встановлений позивачем відповідачу кредитний ліміт, суд вважав, що у відповідача, за вищевказаний період часу, відсутня заборгованість за кредитом, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Тобто докази, якими позивач підтверджує заявлені позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 93 524,86 грн, яка до того ж розрахунку заборгованості, є заборгованістю за простроченим тілом кредиту, а також погодження між сторонами розміру відсотків, в розумінні статей 77, 79, 80 ЦПК України, є неналежними, недостатніми та такими, що не узгоджуються між собою, для підтвердження позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», розміщений на сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
У справі, що переглядається, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальниці про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальниці, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Крім того, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» розміщений на сайті www.privatbank.ua не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16 березня 2006 року шляхом підписання заяви.
При цьому, Анкети-заяви відповідача від 16 березня 2006 року, на яку посилається позивач, як на підставу укладення кредитного договору № б/н від 16 березня 2006 року, заборгованість за якими він просить суд стягнути з відповідача, останнім суду не надано. Не зрозуміло, яким чином вказана Анкета-заява від 04 квітня 2006 року стосується кредитного договору б/н від 16 березня 2006 року, за яким позивач вимагає суд стягнути заборгованість, оскільки вона не містить жодних даних про те, яку саме картку отримала відповідач, строк її дії, та розмір наданого кредиту, номеру карткового рахунку, дати вручення картки відповідачу, повідомлення їй пін-коду саме цим позовом (за кредитним договором № б/н саме від 16 березня 2006 року) та наданим розрахунком заборгованості. Про вид картки не вказано і в самій позовній заяві, тому, не зрозуміло, яким чином вказана заява стосуються кредитного договору № б/н від 16 березня 2006 року.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону – споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Крім того, роздруківка із сайту банку позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Приписами пункту 336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що первинні документи і додатки до них це документи, що фіксують факт виконання господарських операцій і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах. До них відносяться: касові, банківські документи, ордери, повідомлення банків і переказні вимоги, виписки банків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, наряди на роботу, акти про приймання, здавання і списання майна й матеріалів, квитанції і накладні з обліку товарно-матеріальних цінностей, рахунки-фактури, авансові звіти тощо.
Так, позивачем надано суду розрахунок заборгованості відповідача за три різні періоди з 14 квітня 2006 року по 31 травня 2015 року, з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року та з 01 липня 2019 року по 22 лютого 2023 року, які не охоплюють весь період боргових зобов`язань) та у різних формах із зазначенням різних відомостей (які в одному розрахунку є, а в іншому відсутні), що позбавляє суд можливості перевірити правильність наданого розрахунку банка.
Крім того, судом встановлено, що у наданих банком розрахунках, зазначені різні відсоткові ставки, як в самих розрахунках, у порівнянні з іншими періодами (зокрема за період часу з 14 червня 2006 року по 31 травня 2015 року – процентна ставка (поточна) – 30-43,2%, процентна ставка (прострочена) 30-72 %, коефіцієнт – 0-2; з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року процентна ставка – 0-3,6 %, коефіцієнт – 1; з 01 липня 2019 року по 22 лютого 2023 року процентна ставка (поточна) – 3,5-3,6 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 3,5-7,2 %, процентна ставка на прострочений кредит – 40,8-86,4 %, коефіцієнт – 1-2), так із базовою ставкою зазначеною відповідачем у заяві від 04 квітня 2006 року – 3 %.
Позивачем у період часу, зокрема з лютого 2022 року по грудень 2022 року, здійснювалося нарахування відповідачу штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання.
Натомість, Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16 червня 2020 року, встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
При цьому, приписами частини другої статті 5 ЦК України визначено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 зазначено, що надання зворотної дії в часі законам та іншим нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Тобто, вказаний вище Закон має зворотну дію в часі.
Враховуючи наведені положення ЦК України та те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України встановлено з 12 березня 2020 року карантин, суд дійшов висновку, що починаючи з 12 березня 2020 року позичальника звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення тіла кредиту та процентів, а вказані нарахуванні позивачем здійснено незаконно.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним та недостатнім доказом для підтвердження позовних вимог, а тому суд не приймає його до уваги.
Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо погодження між сторонами розміру відсотків, якими обґрунтовує свої вимоги, викладені в позовній заяві щодо стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками в сумі 21 374,14 грн, в розумінні статей 77, 79, 80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що користування відповідачем кредитними коштами за договором № б/н від 16 березня 2006 року та наявність у останнього заборгованості за ним, зокрема за простроченими відсотками, підтверджується наданою суду випискою по карткових рахунках відповідача, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи така виписка відсутня, хоч і зазначена в додатках до позовної заяви.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною п`ятою наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до частини сьомої наведеної статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з частиною другою статті 13 ЦПК України це не є обов`язком суду.
Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем не доведено факту погодження між сторонами умов кредитного договору, в тому числі і щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами, а також, строку дії такого договору, а наданий позивачем розрахунок не може слугувати підтвердженням укладення кредитного договору, оскільки по суті є письмовим обґрунтуванням заявлених вимог.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності погодження між сторонами розміру штрафних санкцій, у зв`язку із чим позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками не підлягають задоволенню.
Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 93 524,86 грн суд зазначив наступне.
З наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування (а.с.37 та на звороті, 111 та на звороті) вбачається, що старт карткового рахунку № НОМЕР_2 відбувся 16 березня 2006 року, а 14 квітня 2006 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт в розмірі 3 000,00 грн за вказаною карткою, який у подальшому було збільшено/зменшено, зокрема: 03 липня 2008 року – збільшено до 4 000,00 грн; 15 жовтня 2008 року – зменшено до 2 900,00 грн; 24 грудня 2008 року – збільшено до 3 200,00 грн; 13 січня 2009 року – зменшено до 2 880,00 грн; 14 січня 2009 року – зменшено до 2 880,00 грн; 23 січня 2009 року – зменшено до 2 880,00 грн; 24 січня 2009 року – зменшено до 2 880,00 грн; 11 лютого 2009 року – зменшено до 2 200,00 грн; 22 лютого 2009 року – зменшено до 2 120,00 грн; 16 червня 2009 року – збільшено до 1 830,00 грн; 22 липня 2009 року – зменшено до 320,00 грн; 23 листопада 2009 року – зменшено до 280,00 грн; 26 січня 2010 року – зменшено до 260,00 грн; 22 лютого 2010 року – зменшено до 260,00 грн; 27 травня 2010 року – зменшено до 230,00 грн; 19 липня 2010 року – зменшено до 170,00 грн; 21 серпня 2010 року – зменшено до 130,00 грн; 14 вересня 2010 року – зменшено до 80,00 грн; 25 жовтня 2010 року – зменшено до 70,00 грн; 15 листопада 2010 року – зменшено до 60,00 грн; 22 грудня 2010 року – зменшено до 10,00 грн; 26 липня 2011 року – збільшення до 3 000,00 грн; 27 липня 2011 року – зменшення до 3 000,00 грн; 26 вересня 2011 року – зменшення до 10,00 грн; 14 листопада 2012 року – збільшення до 4 000,00 грн; 25 грудня 2012 року – збільшення до 8 000,00 грн; 01 липня 2013 року – збільшення до 12 800,00 грн; 02 липня 2013 року – зменшення до 12 800,00 грн; 14 травня 2014 року – зменшення до 4 700,00 грн; 10 лютого 2016 року – збільшення до 15 000,00 грн; 07 грудня 2017 року – збільшення до 39 000,00 грн; 20 липня 2020 року – 50 000,00 грн; 14 січня 2022 року – збільшення до 100 000,00 грн; 27 травня 2022 року – зменшення до 92 194,62 грн; 26 грудня 2022 року – зменшення до 0,00 грн.
Згідно з вимогами статті 1 Закону України «Про платіжні системи» платіжна картка – це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для лініювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Тобто, з урахуванням вищевикладеного, вбачається, що використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку.
Позивач не надав суду у якості доказу належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів на підставі вказаної заяви від 04 квітня 2006 року та кредитного договору № б/н від 16 березня 2006 року на відповідний рахунок відповідача, та згідно з яким можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу саме як кредитні кошти.
При цьому, з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 16 березня 2006 року, який надано позивачем (а.с.5-36,80-110 та на звороті) вбачається, що станом на 22 лютого 2023 року відповідачем: погашено заборгованість за поточним тілом кредиту в сумі 450 277,57 грн (тоді як встановлений ним відповідачу кредитний ліміт становить 100 000,00 грн) та, погашено заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 1 660,39 грн; погашено заборгованість по нарахованим відсоткам в сумі 3 953,76 грн; погашено заборгованість по простроченим відсоткам – 0,00 грн; погашено заборгованість по нарахованим відсоткам на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦПК України – 0,00 грн; погашено заборгованість по пені – 0,00 грн; погашено заборгованість по комісії – 0,00 грн, що значно перевищує встановлений позивачем відповідачу кредитний ліміт.
Оскільки фактично відповідач використав кредитних коштів на суму 100 000,00 грн, а повернув банку кошти в розмірі 455 891,72 грн, суд вважає, що у відповідача, за вищевказаний період часу, відсутня заборгованість за кредитом, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що підписуючи Анкету-заяву відповідач ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, а отже виявив згоду на укладення кредитного договору, проте Умови та Правила надання банківських послуг, витяг з тарифів банку, не містять підпису відповідача, тому відсутні підстави вважати, що останній був ознайомлений із ними.
Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення і, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Інші доводи не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, суд, –

                                                         П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” – залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2023 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 17 жовтня 2023 року.

Судді: