П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/8959/23	
Перша інстанція: суддя Андрухів В.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:  
              Головуючого:              Градовського Ю.М.
              суддів:                          Турецької І.О., 
                                                    Шеметенко Л.П.                          
          розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И Л А:
У квітні 2023р. ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України (ВЧ НОМЕР_2 ), в якому просив:
- визнати протиправною відмову НОМЕР_1 прикордонного загону (ВЧ НОМЕР_2 ) ДПС України у проведенні нарахування та виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати грошового забезпечення при звільненні відповідно до ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»;
- стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону (ВЧ НОМЕР_2 ) ДПС України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.08.2022р. по 11.04.2023р. у сумі 43 899,52грн., без урахування справляння обов`язкових платежів і зборів;
- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін (ВЧ НОМЕР_2 ) ДПС України провести нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати частини грошового забезпечення при звільненні відповідно до ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» за період затримки з 19.04.2022р. по 11.04.2023р. включно.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону (ВЧ НОМЕР_2 ) ДПС України від 11.08.2022р. №206-ОС у зв`язку із звільненням позивача з військової служби у відставку за станом здоров`я із виключенням з військового обліку ОСОБА_1 з 11.08.2022р. виключено зі списків особового складу НОМЕР_1 прикордонного загону (ВЧ НОМЕР_2 ) ДПС України та знято з усіх видів забезпечення.
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2022р. року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2023р. в адміністративній справі №420/12692/22, які набрали законної сили 29.03.2023р., НОМЕР_1 прикордонним загоном (ВЧ НОМЕР_2 ) ДПС України виплачено позивачу за період з 19.04.2022р. по 11.08.2022р. місячне грошове забезпечення та одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 43 988,52грн., що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача та листом-відповіддю відповідача від 11.04.2023р. №14/1804-23-Вих.
Позивач вважає, що оскільки його було звільнено 11.08.2022р., а останню виплату він отримав 11.04.2023р., то наявні підстави для виплати йому середнього заробітку за період затримки повного розрахунку при звільненні.
Посилаючись на вказані обставини, просив позов задовольнити.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023р. адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України (ВЧ НОМЕР_2 ) у проведенні нарахування та виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати грошового забезпечення при звільненні відповідно до ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Стягнуто з НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України (ВЧ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.08.2022р. по 11.02.2023р. у сумі 41 397,5грн., з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.
Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін ДПС України (ВЧ НОМЕР_2 ) провести нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати частини грошового забезпечення за квітень - серпень 2022р. відповідно до ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» за період затримки виплати вказаного грошового забезпечення.
У решті позову відмовлено.
В апеляційній скарзі НОМЕР_1 прикордонний загін ДПС України (ВЧ НОМЕР_2 ) просить рішення суду скасувати та прийняти по справі нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм права.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідачем не проведено з ОСОБА_1 розрахунку у повному обсязі, а тому позивач відповідно до ст.117 КЗпП має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, але не більше як за шість місяців у сумі 41 397,5грн.
Що стосується питання компенсації втрати частини доходів, то суд вважав, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені, а тому оскільки відповідачем виплачено позивачу недоплачене   грошове забезпечення за період з 19.04.2022р. по 11.08.2022р. лише 11.04.2023р., то позивач набув право на компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159.
Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 у період з 19.04.2022р. по 11.08.2022р. включно, проходив військову службу в НОМЕР_1 прикордонному загоні ДПС України (ВЧ НОМЕР_2 ), що підтверджується витягами з наказів начальника НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України (ВЧ НОМЕР_2 ) від 19.04.2022р. №97-ОС та від 11.08.2022р. №206-ОС  (а.с.14-15).
Згідно витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону   ДПС України (ВЧ НОМЕР_2 ) від 11.08.2022р. №206-ОС у зв`язку із звільненням позивача з військової служби у відставку за станом здоров`я із виключенням з військового обліку ОСОБА_1 з 11.08.2022р. виключено зі списків особового складу НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України (ВЧ НОМЕР_2 ) та знято з усіх видів забезпечення.
Позивач вважав, що у зв`язку з його звільненням з військової служби відповідачем нараховано та виплачено грошове забезпечення за період з 19.04.2022р. по 11.08.2022р. включно у меншому ніж належало розмірі, а також нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні у меншому ніж належало розмірі, оскільки до складу грошового забезпечення, з якого обчислено таку грошову допомогу при звільненні, не включено індексацію грошового забезпечення.
Вказані дії позивач оскаржив до суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2022р. у справі №420/12692/22   позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 , яка полягає у незастосуванні п.4 Постанови №704, в редакції чинній з 29.01.2020р., при обчисленні ОСОБА_1 в період з 19.04.2022р. по 11.08.2022р. включно, розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме, не визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1.10.2022р., на встановлені законодавством тарифні коефіцієнти за посадою та військовим званням; зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 провести ОСОБА_1 перерахунок розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме: визначити розмір посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1.01.2022р., на встановлені законодавством тарифні коефіцієнти за посадою та військовим званням в період з 19.04.2022р. по 11.08.2022р. включно.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2023р. рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2022р. скасоване в частині відмови, ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України (ВЧ НОМЕР_2 ), яка полягає у неврахуванні в місячному грошовому забезпеченні ОСОБА_1 , з якого нараховується одноразова грошова допомога при звільненні, сум індексації грошового забезпечення.
Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін ДПС України (ВЧ НОМЕР_2 ) провести нарахування та виплату ОСОБА_1 , з урахуванням раніше проведених виплат та обов`язкових платежів і зборів, одноразову грошову допомогу при звільненні, з урахуванням в місячному грошовому забезпеченні, з якого нараховується одноразова грошова допомога, суми індексації грошового забезпечення.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2022р. залишено без змін.
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2022р. та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2023р. в адміністративній справі №420/12692/22, НОМЕР_1 прикордонним загоном ДПС України (ВЧ НОМЕР_2 ) позивачу перераховано розміри посадового окладу та окладу за військовим званням та 11.04.2023р. виплачено за період з 19.04.2022р. по 11.08.2022р. грошове забезпечення та одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 43 988,52грн., що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача та листом-відповіддю відповідача від 18.04.2023р. (а.с.16).
30.03.2022р. ОСОБА_1 звернувся до НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України (ВЧ НОМЕР_2 ) із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати грошового забезпечення при звільненні та надання відповідних розрахунків.
Листом-відповіддю від 11.04.2023р. №14/1804-23-Вих. відповідач відмовив позивачу у задоволенні вказаної заяви.
Вважаючи дії відповідача щодо повного розрахунку при звільненні протиправним, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом. 
Перевіряючи правомірність та законність дій НОМЕР_1 прикордонного загону у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх незаконність та протиправність, в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.
Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).
Приписами ст.1 Закону №2011-ХІІ встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст.2 Закону № 2011-XII).
Відповідно до абз.1 та 3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 (дія якого відповідно до ч.3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Закон №2011-ХІІ.
Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані КЗпП України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про застосування норм ст.116 та ст.117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30.04.2020р. у справі №140/2006/19, від 16.07.2020р. у справі №400/2884/18, від 20.01.2021р. у справі №200/4185/20-а, від 20.01.2021р. у справі №240/12238/19, від 5.03.2021р. у справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021р. у справі №340/970/20.
Як вбачається із матеріалів справи, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2022р. та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2023р. в адміністративній справі №420/12692/22 відповідачем 11.04.2023р. виплачено на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення та одноразову грошову допомогу при звільненні  у сумі 43 988,52грн.
З огляду на вказане, судова колегія вважає, що період затримки повного розрахунку при звільненні становить з 11.08.2022р. (дати звільнення зі служби) до моменту остаточного розрахунку 11.04.2023р..
«Порядок обчислення середньої заробітної плати», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995р. №100, відповідно до п.2 якого його дія поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників. Роз`яснення з питань обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження надаються Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, а у разі коли виплати за середньою заробітною платою провадяться з бюджету або громадських фондів споживання, - за участю Міністерства фінансів і відповідних фондів.
Враховуючи обставини справи, та згідно положень ст.117 КЗпП України, у спірних відносинах підлягає застосовуванню Порядок №100, як такий що визначає порядок обчислення середньої заробітної плати.
Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання дій НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України (ВЧ НОМЕР_2 ) відносно ОСОБА_3 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні протиправними.
Апеляційний суд зазначає, що спірні суми хоча й були виплачені, однак їх виплата відбулась не в день звільнення (11.08.2022р.), а 11.04.2023р., що є порушенням вимог ст.116 КЗпП України.
Приписами  ст.116 КЗпП України  встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
У відповідності до  ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Виходячи із такого законодавчого регулювання Велика Палата Верховного Суду у справі №810/451/17 акцентувала увагу, що, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Відтак, у вказаній справі Велика Палата дійшла висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Враховуючи дату повного розрахунку при звільненні та звернення ОСОБА_1 до суду із даним адміністративним позовом, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст.117 КЗпП України   в редакції ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX. .
В апеляційній скарзі апелянт посилається виключно на відсутність у позивача права на отримання середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні та не вказує жодних доводів щодо незгоди із розрахунком відповідного середнього заробітку.
З огляду на викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для незгоди із розрахунком суми середнього заробітку, визначеним у сумі 41 397,5грн., а тому погоджується із висновком суду суд першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.
Що стосується доводів апеляційної скарги щодо компенсації втрати частини доходів, то судова колегія виходить з наступного.
За правилами ст.ст.1-4 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» за №2050-ІІІ від 19.10.2000р. підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
Відтак, законодавець пов`язує виплату компенсації втрати частини доходів з виплатою основної суми доходу.
З метою реалізації ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» КМУ прийнято Постанову №159 від 21.02.2001р., якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), положення якого кореспондують з наведеними вище приписами Закону №2050-III, а також конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
Виходячи з аналізу приписів Закону №2050-III та Порядку №159 слідує, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Дія вказаних нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).
Компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування, тобто, чи самим підприємством, установою чи організацією добровільно або на виконання судового рішення.
Закріплене у ст.3 Закону №2050-ІІІ та п.4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі №200/5213/20 від 8.09.2022р., у справі №420/7633/20 від 5.07.2022р., у справі №264/6796/16 від 31.08.2021р., у справі №200/5213/20-а від 8.06.2022р..
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).
Відтак, у зв`язку із тим, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2022р. та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2023р. в адміністративній справі №420/12692/22, які набрали законної сили 29.03.2023р., відповідачем виплачено позивачу недоплачене   грошове забезпечення за період з 19.04.2022р. по 11.08.2022р. лише 11.04.2023 року, позивач набув право на компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159.
При цьому, судова колегія звертає увагу, що період затримки з 19.04.2022р. по 11.04.2023р. слід обраховувати за кожен із місяців (квітень, травень, червень, липень, серпень 2022 року) окремо згідно приписів Порядку №159, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. 
Отже, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023р. залишити без змін.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.          

Головуючий:                                                                      Ю.М. Градовський

  

                       Судді:                                                                                   І.О. Турецька                                        

                                        
                                                                                                   Л.П. Шеметенко