ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                      
 
08 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 146/346/22 
провадження № 61-9548св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:  Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,   
   
учасники справи:
 
позивачза первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідачза первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
третя особа- Служба у справах дітей Вапнярської селищної ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зубаня Олександра Олександровича на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 27 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Скаковської І. В., та постанову Вінницького апеляційного суду від 24 травня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона перебувала з ОСОБА_2                       у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 жовтня 2018 року.
Під час шлюбу у них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Після розлучення діти залишилися проживати з нею.
Судовим наказом Томашпільського районного суду Вінницької області від 18 травня 2018 року з батька дітей стягнуті аліменти у розмірі 1/2 частки від усіх доходів платника, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку,         з 10 травня 2018 року до досягнення дітьми повноліття. Дочка ОСОБА_3 уже досягла повноліття.
Відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання дітей, має борг у розмірі 34 278,92 грн.
Крім цього, судовими рішеннями з ОСОБА_2 стягнута пеня через несвоєчасну сплату аліментів, додаткові витрати на дитину у розмірі 14 638,90 грн.
Вказувала на те, що у січні 2022 року вона виїхала на роботу у Польщу, а діти залишилися проживати з її батьками. Відповідач у цей період забрав найменшу дитину - сина ОСОБА_5 для проживання із ним у с. Кислицьке Тульчинського району Вінницької області і відмовляється повертати їй дитину. Повнолітня дочка ОСОБА_3  проживає в Україні і навчається у м. Вінниці, а неповнолітня дочка ОСОБА_4 мешкає із нею у Польщі. Відповідач ОСОБА_2 забороняє сину спілкуватися із нею (матір`ю), сестрами та її батьками, переслідуючи власну меркантильну мету, щоб                                      не сплачувати аліменти і заборгованість по ним, перешкоджає їй брати участь у вихованні дитини, без погодження із нею перевів сина в іншу школу за місцем свого проживання у с. Кислицькому Тульчинського району Вінницької області. Хлопчик став гірше навчатися, не виконує домашні завдання. Класний керівник зауважує, що батько не цікавиться навчанням дитини. Служба у справах дітей зробила висновок про доцільність визначення місця проживання сина із матір`ю. 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із матір`ю.
 
У квітні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком.
 
Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що 09 березня 2002 року між ним та ОСОБА_1 зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням суду 12 жовтня 2018 року. З січня 2019 року він проживає у фактичних шлюбних відносинах                      з ОСОБА_10 у с. Кислицькому Тульчинського району Вінницької області          у придбаному ними будинку, а 26 квітня 2022 року між ним та ОСОБА_10 зареєстрований шлюб.
Вказував на те, що 09 січня 2022 року йому подзвонив його син ОСОБА_5 та попросив забрати його до себе, оскільки мати поїхала до Польщі. За проханням сина він його забрав та ОСОБА_5 проживає з ним, подружився із сином його нинішньої дружини, переведений на навчання у місцеву школу.
Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Томашпільської селищної ради Вінницької області від 23 березня 2022 року за результатами розгляду його заяви у зв`язку із відсутністю матері ОСОБА_1 на період її відсутності місце проживання дитини ОСОБА_5 рекомендоване біля батька.
Зазначав, що висновок Служби у правах дітей від 06 квітня 2022 року про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_5 з матір`ю прийнято лише на підставі усних заяв матері дитини, без перевірки наявності у неї місця проживання у Польщі і доходів.
Вказував, що він займається виготовленням меблів, має достатній дохід та намір відновити офіційну діяльність фізичної особи - підприємця.
З урахуванням зазначеного,  ОСОБА_2 просив визначити місце проживання сина із ним.
 
Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 24 травня             2022 року позови об`єднані в одне провадження.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 27 лютого          2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_2 .
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 24 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , її представника адвоката Зубаня О. О. залишено без задоволення, рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 27 лютого              2023 року залишено без змін.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків, думку тринадцятирічного Німого Івана, який хоче проживати з батьком, дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з батьком.
При цьому апеляційний суд зазначив, що рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вапнярської селищної ради від 04 квітня 2022 року № 9 про доцільність визначити місце проживання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , біля матері, обґрунтований лише наявністю у батька дитини заборгованості зі сплати аліментів та можливістю вивезення дитини за кордон України на період воєнного стану на її території, що саме по собі, без наведення об`єктивних конкретних обставин як це може вплинути на визначення місця проживання дитини, не може свідчити про те, що визначення місця проживання сина з батьком суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України ).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У червні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Зубань О. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 та відмовити                     у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, відмовивши                  у призначенні судово-психологічної експертизи, допустили порушення норм процесуального права, а суд апеляційної інстанції постановив 02 травня 2023 року ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про призначення судової психологічної експертизи без участі та присутності сторін.
Суди попередніх інстанцій не врахували, що без проведення експертизи неможливо з`ясувати, чи дійсно висловлене дитиною бажання проживати з батьком відповідало волі дитини і було висловлене без психологічного тиску та погроз зі сторони батька, враховуючи те, що ОСОБА_2 неодноразово притягувався до відповідальності за насильство в сім`ї, під час спільного проживання з ОСОБА_1 та дітьми ОСОБА_2 був тираном, проявляв агресію, психологічне та фізичне насильство, діти його боялися.
Визначаючи місце проживання дитини з батьком, суди врахували лише думку дитини і не перевірили, чи таке бажання дитини було вільним, чи висловленим під тиском зі сторони батька.
При цьому суди не врахували негативного ставлення ОСОБА_2 до виконання своїх батьківських обов`язків, яке полягало в ухиленні від участі у вихованні та утриманні дітей. 
ОСОБА_2 не виконує судові рішення про стягнення аліментів на дітей, пені та додаткових витрат на дитину.
Крім того, ОСОБА_2 вчиняє дії, які суперечать інтересам дитини, перевів дитину            з Вапнярської школи в звичайну сільську школу, не водить дитину на спортивні та танцювальні гуртки і секції, на які дитину раніше водила мати.
При цьому ОСОБА_2 , надаючи пояснення у судах попередніх інстанцій,  підтвердив, що він не займався лікуванням дитини весь цей період, поки дитина проживає з ним, пояснивши це тим, що дитина не має скарг, однак у дитини є вроджена вада кишківника, яка потребує постійних обстежень та лікування.
З січня 2022 року ОСОБА_1 не має можливості бачитися з дитиною, оскільки          ОСОБА_2 чинить їй перешкоди, побачення відбуваються лише після того,                                  як ОСОБА_1 викликає працівників поліції та службу у справах дітей, ОСОБА_2 забороняє сину ОСОБА_5 спілкуватися з матір`ю, з батьками ОСОБА_1 (бабою та дідом), а також зі своїми старшими сестрами ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ).
Також матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 має дохід, при цьому в матеріалах справи наявні докази великої заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів.
Суди першої та апеляційної інстанцій, відхиляючи висновок органу опіки і піклування Вапнярської селищної ради, не мотивували, в чому полягає неповнота висновку.
Також суди не врахували, що у зв`язку із запровадженням на території України воєнного стану в інтересах дитини проживати у безпечному місці, а у ОСОБА_1              у Республіці Польща є робота та місце для проживання.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд необґрунтовано відхилив клопотання про призначення судово-психологічної експертизи.
 
Також представник ОСОБА_1 - адвокат Зубань О. О. подав до Верховного Суду клопотання про призначення судової експертизи.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У вересні 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Склярський П. М. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
 
У серпні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2023 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
09 березня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області                     від 12 жовтня 2018 року у справі № 146/241/18. 
 
Під час шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилося троє дітей: ОСОБА_3 ,                         ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,        ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
На підставі судового наказу Томашпільського районного суду Вінницької області від 18 травня 2018 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 10 травня 2018 року.
 
При примусовому виконанні вказаного судового наказу від 18 травня 2018 року             у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 державним виконавцем 20 грудня              2021 року винесені постанови: про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_2 у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_2 у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві полювання до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
 
Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 04 лютого          2021 року у справі № 146/991/20 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнута пеня за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 ,              ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,     ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сумі 17 385,92 грн.
 
Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 04 січня 2022 року у справі № 146/1287/21 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті додаткові витрати на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 14 638,90 грн, понесені у зв`язку з їх лікуванням та навчанням.
Згідно із розрахунком заборгованості з виплати аліментів ОСОБА_2 від 05 квітня 2022 року, складеним державним виконавцем Томашпільського відділу ДВС                    у Тульчинському районі Вінницької області, сукупний розмір заборгованості з виплати аліментів станом на 05 квітня 2022 року становить 34 278,92 грн.
 
Ухвалою Томашпільського районного суду від 22 листопада 2017 року у справі            № 146/1392/17 кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_2 за частиною другою статті 125 КК України закрите у зв`язку із відмовою потерпілої ОСОБА_1 від обвинувачення.
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 01 грудня 2021 року у справі                   № 146/1521/21 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу. 
 
Згідно з довідкою про доходи ОСОБА_1 від 06 квітня 2022 року № 9 вона працювала у Виробничому підрозділі Вапнярська дистанція колії Південно-Західної залізниці на посаді чергової по переїзду та за річний період з лютого 2021 року по лютий               2022 року загальна сума її доходу склала 117 209,16 грн. 
 
Відповідно до характеристики на чергову по переїзду ОСОБА_1 , виданою Виробничим підрозділом служби колії «Вапнярська дистанція колії» 11 жовтня          2021 року № 108, остання порушень трудової дисципліни, вимог нормативних документів з охорони праці та техніки безпеки не допускала. Самостійно виховує та забезпечує трьох дітей, користується заслуженою повагою у колективі.
 
Згідно з довідкою-характеристикою від 11 жовтня 2021 року № 147, виданою Виконавчим комітетом Вапнярської селищної ради на ОСОБА_1 , виконавчий комітет не володіє компрометуючими матеріалами.
 
Відповідно до характеристики від 12 квітня 2022 року на дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , він з 18 січня 2022 року навчається у 6 класі Кислицької ЗОШ І-ІІ ступенів, зарекомендував себе як дисциплінований, працелюбний, мовчазний учень.
 
Із виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 28 січня 2019 року № 657 ОСОБА_5 має вроджене захворювання.
 
Комісією з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Томашпільської селищної ради 23 березня 2022 року прийняте рішення № 8, яким рекомендовано на період відсутності матері місце проживання дитини біля батька.
 
Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Вапнярської селищної ради від 06 квітня 2022 року № 9 про розгляд заяви                   ОСОБА_2 про визначення місця проживання його дітей, вирішено вважати                         за доцільне визначити місце проживання дітей, а саме малолітнього ОСОБА_5 ,                     ІНФОРМАЦІЯ_3 , неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , біля матері.
 
Комісією у складі працівників Служби у справах дітей Вапнярської селищної ради 11 січня 2022 року за участі ОСОБА_2 проведено відвідування місця проживання дітей Німих в АДРЕСА_1 , про що складений акт, яким зафіксовано, що під час відвідування ОСОБА_4 була вдома сама, мати поїхала до Польщі на роботу. Вирішувалося питання, де будуть проживати діти. Дочка ОСОБА_4 висловила бажання проживати з бабусею та дідусем у с. Колоденці, а син ОСОБА_5 - з батьком у с. Кислицьке.
 
Відповідно до характеристики, виданої Кислицьким старостинським округом Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 18 січня 2022 року № 13, ОСОБА_2 проживає у АДРЕСА_2 із співмешканкою ОСОБА_10 , характеризується позитивно.
 
Згідно із довідкою Кислицького старостинського округу Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 13 квітня 2022 ро-ку № 58 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3, з 02 січня 2022 року проживає разом з батьком за однією адресою: по АДРЕСА_2 .
 
Актом від 17 лютого 2022 року обстеження умов проживання дитини                                    по АДРЕСА_2 установлено, що житловий будинок знаходиться у доброму стані, умови проживання добрі. Для дитини ОСОБА_5 у сім`ї батька створені такі умови: є окреме спальне ліжко у дитячій кімнаті, стіл для підготовки уроків, комп`ютер, шафа для зберігання особистих дитячих речей. Дитина перебуває на утриманні батька ОСОБА_2 , з січня 2022 року відвідує Кислицьку ЗОШ І-ІІ ступенів.
 
У характеристиці, виданій Кислицьким старостинським округом Томашпільської селищної ради від 18 січня 2022 року, вказано, що ОСОБА_2 проживає                                 по АДРЕСА_2 із співмешканкою ОСОБА_10 , характеризується позитивно.
 
Згідно з довідкою, виданою Кислицьким старостинським округом, від 13 квітня      2022 року № 58 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3, з 02 січня  2022 року проживає разом з батьком за однією адресою по АДРЕСА_2 .
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. 
 
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя             у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
 
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно                      і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
 
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він                          є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
У справі, яка переглядається, суди обґрунтовано не погодились з висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки такий має недоліки в його оформленні, є недостатньо обґрунтованим, а також має рекомендаційний характер.
 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі              «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге,                  у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).
 
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України»                           від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
 
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки  щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня              2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21) зазначено, що «міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16-ц (провадження № 61-29090св18) вказано, що «відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто,  а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку має, бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси».
 
Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
 
Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 
 
До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. 
 
При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
 
Закріплення міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються.
 
Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування дитини з обома батьками, за відсутності доказів на підтвердження того, що визначене судами місце проживання з  батьком поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди, враховуючи бажання дитини проживати з батьком, суд касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли висновку про визначення місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із батьком, дотримавшись норм матеріального і процесуального права.
 
Розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору надали першочергове значення саме найкращим інтересам дитини та визначили місце її проживання з батьком.
При цьому визначення місця проживання дитини з батьком не впливатиме на її взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.
 
При цьому слід зазначити, що по досягненню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чотирнадцяти років, він буде вправі самостійно обирати місце проживання.
 
Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_2 перешкоджає їй                   в спілкуванні з сином, не є підставою для скасування судових рішень, оскільки сам по собі факт перешкоджання одним із батьків іншому в  спілкуванні з дитиною,                 не може бути підставою для визначення (зміни) місця проживання дитини з тим із батьків, якому чиняться перешкоди, якщо таке проживання дитини з батьком (матір`ю) не буде відповідати її якнайкращим інтересам. У разі наявності таких обставин ОСОБА_1 , з огляду на статтю 158 СК України, не позбавлена можливості звернутися до органу опіки та піклування з  заявою про визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні.
 
Також не є підставою для скасування судових рішень посилання в касаційній скарзі на те, що суди безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про призначення судової психологічної експертизи. Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які                                       є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, Верховний Суд не встановив.
 
Інші доводи касаційної скарги спрямовані на необхідність переоцінки доказів                   у справі та незгоду із обставинами встановленими судами попередніх інстанцій, підлягають відхиленню з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі                       № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення                  у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на аналізі та оцінці всіх наявних у справі доказів у їх сукупності.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Щодо клопотання про призначення судової експертизи 
 
Представник ОСОБА_1 - адвокат Зубань О. О. подав до Верховного Суду клопотання про призначення судової експертизи, в якій просив призначити у справі судово-психологічну експертизу. На вирішення експертизи поставити такі питання:
- який емоційно-психологічний стан малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ?
- чи мають місце ознаки психологічного впливу (чи психологічного тиску) на малолітню дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з боку батька - ОСОБА_2 чи зі сторони третіх осіб (бабусі, дідуся, інших осіб)? Якщо так, то як саме вони проявляються, які психологічні (психічні) наслідки такого впливу (тиску) на психоемоційний стан дитини та формування її думки ?
- чи вплине, і якщо так, то яким чином, зміна місця та умов проживання, виховання та оточення малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на її психологічний стан у випадку передачі дитини на проживання від батька до матері?
- яке ставлення дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до матері та до батька? До кого з батьків більш прихильна дитина?
Проведення експертизи доручити судовим експертам ВВ КНДІСЕ (м. Вінниця,            вул. Батозька, 1).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                     № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів                            є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися              в оцінку доказів.
 
Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.
 
З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Зубаня Олександра Олександровича про призначення судової експертизи відмовити.
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зубаня Олександра Олександровича залишити без задоволення.
 
Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 27 лютого 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 24 травня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник 
 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков
 
Б. І. Гулько 
 
Г. В. Коломієць 
 
Р. А. Лідовець