ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8668/23 Справа № 199/6293/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Спаї В.В Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2023 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Барильської А.П., Пищиди М.М.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за заявою  ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позову 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року, - 

В С Т А Н О В И В:

02 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви. Відповідно до заяви про забезпечення позову, ОСОБА_1 має намір звернутися до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, та поділ майна, яке набуто за час спільного проживання із ОСОБА_2 . За час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (проживання чоловіка та жінки без шлюбу) було придбано майно, у тому числі транспортний засіб Honda Accord, 2004 р.в., VIN НОМЕР_1 , яким користувався фактично ОСОБА_1 та який фактично на даний час перебуває у користуванні ОСОБА_2 , остання його відібрала та має намір його відчужити, про що ОСОБА_1 дізнався від особи, якій було запропоновано придбати транспортний засіб, який виявився спільним знайомим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Що стосується іншого майна, набутого за час спільного проживання, у тому числі нерухомого, то вказане майно ОСОБА_1 вважає за необхідне залишити ОСОБА_2 . На переконання ОСОБА_1 , існує загроза відчуження спірного майна – транспортного засобу, що може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду (а.с.1-4). 

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року з урахуванням ухвали про виправлення описки від 04 серпня 2023 року, заяву адвоката Щербини Ю.О. в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. 
Накладено арешт на транспортний засіб – автомобіль Honda Accord, 2004 р.в., VIN НОМЕР_1 , право власності на який зареєстровано за гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .
Заборонено відчуження транспортного засобу - автомобіля Honda Accord, 2004 р.в., VIN НОМЕР_1 , право власності на який зареєстровано за гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 (а.с.12-15, 21-22).

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить її скасувати та у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити (а.с.27-28). 

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. 

Задовольняючи вимоги заяви про забезпечення позову, суд 1 інстанції виходив із того, що у заяві про забезпечення позову в цій справі ОСОБА_1 серед іншого обґрунтовано посилається на те, що застосування заходів щодо охорони його матеріально-правових інтересів від можливих недобросовісних дій з боку ОСОБА_2 є необхідним з метою, щоб забезпечити йому ефективний судовий захист, складовою якого є виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд вважав доведеною співмірність запропонованого заходу забезпечення позову позовним вимогам, які заявлятимуться ОСОБА_1 , у зв`язку з чим для суду були наявні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду, колегія суддів не може. 

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, та забороною вчиняти певні дії.
Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605цс16 від 25 травня 2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.
Арешт є крайнім заходом забезпечення позову та полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмеженні права користування майном або його вилученні у власника, що може суттєво порушити його права.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову, не навів правових підстав заявляти вимоги про забезпечення позову саме шляхом накладення арешту. Не надав додаткових документів та інших доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб.
Отже, як вбачається з матеріалів справи, предметом майбутнього позову є встановлення факту, що має юридичне значення, та поділ майна, яке набуто за час спільного проживання.
З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника про забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, ураховуючи характер та обсяг позовних вимог, колегія суддів вважає що заява про забезпечення позову повинна бути задоволена частково, а саме в частині заборонити відчуження, що буде достатнім та співмірним заходом забезпечення позову відповідно до позовних вимог ОСОБА_1 для збереження предмету спору до вирішення справи по суті.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи апелянта, що оскаржуваною ухвалою суду порушено його права, колегія суддів ставиться критично, оскільки апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів у відповідності до ст.81 ЦПК України.
Окрім того, обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачів, оскільки обмежується лише можливість його відчуження. 

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині накладення арешту на спірний автомобіль, а в іншій частині ухвалу суду слід залишити без змін. 

Керуючись ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 — задовольнити частково. 

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року, - скасувати в частині накладення арешту на транспортний засіб – автомобіль Honda Accord, 2004 р.в., VIN НОМЕР_3 , право власності на який зареєстровано за гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ., відмовивши у задоволенні заяви в цій частині. 

В іншій частині ухвалу суду - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: