ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2023 року
м. Київ
справа № 671/396/20
провадження № 51-3377 км 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
захисника                                         ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_7 на вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 вересня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від             10 травня 2023 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за       № 12020240110000006 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345, ч. 1          ст. 296 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст прийнятих судових рішень
Вироком Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 вересня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345, ч. 1 ст. 296 КК, із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК, до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 задоволено частково. Ухвалено стягнути з засудженого ОСОБА_7 на користь потерпілого              ОСОБА_8 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди, на користь потерпілого ОСОБА_9 1 600 грн на відшкодування матеріальної шкоди, та 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Зазначеним вироком також вирішено питання щодо запобіжного заходу, судових витрат та долі речових доказів.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від                        11 вересня 2020 року - без зміни.
Постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_11 в інтересах засудженого ОСОБА_7 задоволено частково, а ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 28 лютого 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено частково, а вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 вересня 2020 року в частині призначення покарання змінено. 
Постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345, ч. 1             ст. 296 КК, із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК, до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Постановою Верховного Суду від 10 листопада 2022 року касаційну скаргу прокурора ОСОБА_12 задоволено, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_11 в інтересах засудженого ОСОБА_7 задоволено частково, ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 лютого 2022 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 21 лютого 2023 року задоволено клопотання захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 296 КК у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК, а кримінальне провадження в цій частині закрито.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 10 травня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від                        11 вересня 2020 року змінено.
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 342 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Виключено з вироку посилання суду на призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК.
Постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 345 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Відповідно до вироку ОСОБА_7 визнано винуватим у опорі працівникам правоохоронного органу під час виконання ними службових обов`язків, умисному заподіянні працівникам правоохоронного органу легких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням ними службових обов`язків, а також у грубому порушенні громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, за таких обставин.
06 січня 2020 року приблизно о 21:38 у смт Війтівці Волочиського району Хмельницької області, неподалік торгово-готельного комплексу «Грецька долина» інструктором роти № 3 Управління патрульної поліції в Хмельницькій області сержантом поліції ОСОБА_8 та інспектором роти № 3 Управління патрульної поліції в Хмельницькій області лейтенантом поліції ОСОБА_9 , під час здійснення патрулювання автодороги М-12, було здійснено супровід транспортного засобу «Toyota Avensis» НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 , за підозрою водія у керуванні цим транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Надалі працівниками поліції було здійснено вимогу про зупинку зазначеного транспортного засобу шляхом увімкнення проблискових маячків та спеціального звукового сигналу. Однак ОСОБА_7 вимог працівників поліції про зупинку транспортного засобу не виконав та продовжив рух, неподалік господарства на вул. Івана Франка, 29 у смт Війтівці залишив автомобіль та сховався від поліцейських за місцем свого проживання на АДРЕСА_1 .
Через декілька хвилин після цього, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вийшов із вказаного домоволодіння і вступив у конфлікт із працівниками поліції ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які були в поліцейських одностроях, з шевронами, погонами, іншими відповідними атрибутами та екіпіровані засобами індивідуального захисту. В ході конфлікту ОСОБА_7 чинив активний опір працівникам поліції, не реагував на законні вимоги останніх, усвідомлюючи, що перед ним перебувають поліцейські, поводив себе агресивно, у відповідь на їх зауваження, відмовився припинити протиправні дії, нецензурно висловлювався, штовхав і шарпав їх за одяг, погрожував фізичною розправою. Враховуючи стан ОСОБА_7 , те, що подальші його дії були непередбачуваними і могли завдати шкоди працівниками поліції до ОСОБА_7 було застосовано фізичний вплив. У той же час, приблизно о 21:40 ОСОБА_7 , усвідомлюючи що працівники поліції діють у зв`язку з виконанням службових обов`язків, продовжуючи чинити опір, умисно завдав ОСОБА_8 близько трьох ударів кулаками в обличчя, чим заподіяв йому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та два удари ногою в лівий колінний суглоб ОСОБА_9 , чим заподіяв йому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Крім того, 26 січня 2020 року приблизно о 14:00 ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля АЗС «ANP», що по вул. Миру, 1а у смт Війтівці Волочиського району Хмельницької області, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи з особливою зухвалістю, почав нецензурно висловлювався на адресу ОСОБА_13 , після чого безпричинно завдав йому декількох ударів кулаками по обличчю та ногами по тулубу, а коли останній упав, завдав множинні удари ногами та кулаками по різних частинах тіла, чим заподіяв йому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі з доповненнями, та узагальнені доводи особи, яка їх подала
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_7 ставить питання про скасування вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції, а кримінальне провадження просить закрити. Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що судами обох інстанцій допущено істотне порушенням вимог кримінального процесуального закону, не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а також на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Зазначає, що з дворічного строку покарання за вироком суду він фактично відбув              9 місяців обмеження волі, у подальшому ухвалою апеляційного суду його звільнено від відбування покарання на підставі ст. 75 КК на строк 2 роки, який він відбув повністю, що підтверджується ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 27 вересня 2022 року про звільнення його від відбування покарання, яка набрала законної сили та ніким не оскаржувалася. Отже вважає, що в силу ст. 89 КК він вважається таким, що не має судимості, а тому оскаржуваною ухвалою апеляційного суду його вдруге притягнуто до кримінальної відповідальності, що не узгоджується з положеннями ст. 61 Конституції України.
Крім того, вказує, що в його діях відсутній склад злочинів, передбачених ч. 2 ст. 342 КК та ч. 2 ст. 345 КК, а судом безпідставно не було взято до уваги докази сторони захисту, які спростовують його винуватість у вчиненні вказаних злочинів. Стверджує, що жодного фізичного впливу до працівників поліції він не застосовував, опору не чинив та умислу на заподіяння їм тілесних ушкоджень не мав, а перебував у стані необхідної оборони від протиправної поведінки працівників поліції. Вважає, що судами належним чином не досліджено відеозапис з нагрудної камери працівника поліції, та не взято до уваги показання свідків сторони захисту, які були безпосередніми очевидцями події. Зазначає, що місцевим судом необґрунтовано визнано обставиною, що обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні відповідні докази. Вказує, що на зазначені обставини вкотре не звернув уваги суд апеляційної інстанції, який всупереч вимог           ч. 2 ст. 439 КПК проігнорував вказівки суду касаційної інстанції. Водночас наголошує, що апеляційним судом не надано оцінки характеристикам позитивного змісту, у зв`язку з чим призначено йому занадто суворе покарання.
Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу з доповненнями не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу з доповненнями засудженого, просив її задовольнити, вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати, а кримінальне провадження закрити.
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги з доповненнями засудженого, просила оскаржувані вирок та ухвалу залишити без зміни.
Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не направляли.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги з доповненнями, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений вказує про незаконність вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, зазначає, що такі рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства. При цьому доведеність винуватості його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК не оспорює.
Засуджений вважає, що в його діях відсутній склад злочинів, передбачених ч. 2 ст. 342 КК та ч. 2 ст. 345 КК, а судами безпідставно не було взято до уваги докази сторони захисту, які спростовують його винуватість у вчиненні вказаних злочинів.
Відповідно до ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
З мотивувальної частини вироку суду вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним злочинів, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2           ст. 345 КК, за викладених у вироку обставин ґрунтуються на доказах, досліджених та оцінених у судовому засіданні.
Зокрема, як зазначив у вироку суд першої інстанції, засуджений ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому дій не визнав, при цьому на підставі ст. 63 Конституції України відмовився надавати показання з приводу пред`явленого обвинувачення за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, потерпілі ОСОБА_8 та    ОСОБА_9 надали суду першої інстанції показання, що в січні 2020 року приблизно о 21:38 на автодорозі М-12 неподалік торгово-готельного комплексу «Грецька долина» у смт Війтівці Волочиського району Хмельницької області на службовому автомобілі з увімкненими проблисковими маячками здійснювали переслідування автомобіля «Toyota Avensis» НОМЕР_1 за підозрою у керуванні водієм цього транспортного засобу у стані алкогольного сп`яніння. Водій ОСОБА_7 не виконав вимогу про зупинку транспортного засобу, а у подальшому, після попередження його про адміністративну відповідальність, залишив автомобіль та заховався у будинку АДРЕСА_1 . Вони зайшли на подвір`я, до них вийшов ОСОБА_7 агресивно налаштований та мав ознаки алкогольного сп`яніння, заперечив керування ним транспортним засобом, у зв`язку з чим було прийнято рішення про його затримання, однак він чинив активний опір, пошкодив формений одяг, завдав ОСОБА_8 декілька ударів кулаками в обличчя, а ОСОБА_9 - удар ногою у колінний суглоб. У подальшому, скориставшись тим, що в конфлікт втрутились його батьки та сестра, які перешкоджали затриманню, втік та заховався на господарстві.
Відповідно до вироку, показання потерпілих підтверджуються даними відеозапису з нагрудної боді-камери поліцейського ОСОБА_9 , на якому зафіксовані як ОСОБА_7 поводить себе агресивно, висловлюється нецензурною лайкою, чинить опір працівникам поліції.
Згідно з висновками судово-медичних експертиз № 25 та 26 від 25 лютого 2020 року у потерпілого ОСОБА_8 виявлено легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та могли утворитися від ударів тупими твердими предметами з обмеженою контактуючою поверхнею, у потерпілого ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, та могли утворитися не менше ніж від однієї травмуючої дії тупого твердого предмета.
Крім того, під час розгляду кримінального провадження місцевим судом досліджені наступні докази: протоколи про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06 та 07 січня 2020 року; рапорт інспектора поліції від 06 січня 2020 року щодо повідомлення на службу «102» щодо обставин опору працівникам поліції; рапорт від 06 січня 2020 року про необхідність затримання ОСОБА_7 із застосуванням спецзасобів; протокол затримання від 07 січня 2020 року; протокол огляду місця події від 07 січня 2020 року.
При цьому, суд першої інстанції критично поставився до показань свідків           ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , в частині того, що саме поліцейські спровокували конфлікт, завдали їм та ОСОБА_7 тілесні ушкодження.
Місцевий суд дійшов висновку, що такі показання є суперечливими, непослідовними, оскільки спростовуються доказами у справі.
Також місцевий суд у вироку зауважив, що твердження сторони захисту про отримання ОСОБА_7 тілесних ушкоджень під час затримання працівниками поліції, не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 9 від 27 січня 2020 року встановити давність утворення струсу головного мозку неможливо, оскільки ОСОБА_7 пізно звернувся за медичною допомогою.
Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги твердження ОСОБА_7 , висловлені ним у судових дебатах та останньому слові, щодо здійснення ним захисту в умовах необхідної оборони проти неправомірних дій працівників поліції, оскільки така версія подій не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду.
Виходячи з аналізу досліджених доказів, місцевий суд дійшов висновку про наявність у діях засудженого складу інкримінованих йому злочинів, при цьому позицію ОСОБА_7 щодо заперечень вчинення ним кримінальних правопорушень розцінив як спосіб уникнення кримінальної відповідальності.
Отже, у вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень статей 85, 86, 94 КПК. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності.
Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній його частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочинів, їхні наслідки.
Колегія суддів вважає, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 належним чином вмотивовано дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.
За викладених у вироку місцевим судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК, є правильною.
Перевіряючи вирок суду в апеляційному порядку, керуючись положеннями ст. 439 КПК та виконуючи вказівки, викладені у постановах Верховного Суду від 10 листопада    2021 року та 10 листопада 2022 року, апеляційним судом проведено судове слідство та допитано обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_8 та    ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , досліджено відеозапис з нагрудної боді-камери поліцейського ОСОБА_9 , та досліджено висновки судово-медичних експертиз № 25, 26 від 25 лютого 2020 року, № 9 від 27 січня 2020 року.
Згідно з ухвалою апеляційного суду, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину не визнав, пояснив, що дійсно у той вечір керував транспортним засобом, однак у стані алкогольного сп`яніння не був. Вказав, що поліцейські безпідставно увійшли на територію подвір`я, почали конфліктувати, штовхати, били по голові та тулубу, чим заподіяли йому тілесні ушкодження, повалили на землю намагалися затримати, при цьому погрожували батькам, особисто він поліцейським ударів не завдавав та перебував у стані необхідної оборони.
Крім того, апеляційним судом проаналізовано показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , які апеляційному суду пояснили, що додому прийшов їхній син        ОСОБА_7 , який не був у стані сп`яніння, потім на територію двору зайшли двоє поліцейських, які щось вимагали від ОСОБА_7 , почали сваритися, штовхатися, ОСОБА_7 їм ударів не завдавав. Вони та свідок ОСОБА_16 (дочка) не розуміли, що відбувається, хотіли все вирішити мирно, при цьому просили піти поліцейських з двору.
Водночас апеляційним судом відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про допит свідка ОСОБА_16 , оскільки з пояснень ОСОБА_7 на час апеляційного розгляду свідок знаходилася поза межами України.
Також апеляційний суд надав оцінку показанням безпосередньо допитаних потерпілих ОСОБА_18 та ОСОБА_9 , показання яких є аналогічними тим, які вони надавали під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції.
За наслідками дослідження відеозапису з нагрудної боді-камери поліцейського ОСОБА_9 , апеляційний суд встановив та в ухвалі вказав, що з відеозапису вбачається перебування на подвір`ї двох поліцейських до яких виходить ОСОБА_7 . На запитання поліцейських чому він не зупинився на їхню вимогу, останній починає нецензурно висловлюватися та поводити себе агресивно й зухвало, штовхатися, у ОСОБА_9 у цей час падає камера, яка не фіксує події. Через деякий час камера фіксує як біля воріт ОСОБА_17 та ОСОБА_16 голосно кричать та просять все зупини, а поліцейський ОСОБА_9 повідомляє, що мав місце напад на працівника поліції.
Апеляційним судом досліджено висновки судово-медичних експертиз № 25 та 26 від 25 лютого 2020 року щодо ступеня тяжкості отриманих потерпілими тілесних ушкоджень, а також висновок судово-медичної експертизи № 9 від 27 січня 2020 року щодо тілесних ушкоджень виявлених у ОСОБА_7 .
За результатом дослідження висновку № 9 від 27 січня 2020 року апеляційний суд детально описав ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 та зазначив причини їх виникнення. Зокрема, згідно змісту висновку, як вказує апеляційний суд, припухлості м`яких тканин та крововиливи на передньо-внутрішній поверхні правої гомілки могли утворитися за обставин, що викладені у постанові про призначення судово-медичної експертизи, тоді як давність струсу головного мозку неможливо встановити у зв`язку з тим, що ОСОБА_7 пізно звернувся за медичною допомогою.        При цьому, відповідно до висновку експерта, беручи до уваги кількість і розташування цих тілесних ушкоджень, можна припустити, що такі утворилися від не менше двох травмуючих дій в ділянку голови та правої гомілки, та не виключається їх виникнення у наслідок падіння з висоти власного зросту.
При цьому, аналізуючи вказаний висновок експерта з огляду на встановлені обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що такі ушкодження могли утворитися за обставин, що відбувалися 06 січня 2020 року.
За клопотанням сторони захисту апеляційним судом досліджено постанову Волочиського районного суду Хмельницької області від 23 січня 2020 року стосовно ОСОБА_7 за результатом розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, однак апеляційний суд зазначив, що вказана постанова не впливає на висновки суду про доведеність обставин вчинення кримінальних правопорушень та на їх правову кваліфікацію.
Стосовно доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК, апеляційний суд вказав, що матеріалами кримінального провадження встановлено, та учасниками судового провадження не заперечувалося, що потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9             06 січня 2020 року працювали у департаменті патрульної поліції ГУНП в Хмельницькій області, здійснювали патрулювання автодороги, тобто виконували функції по охороні громадського порядку у відповідності до Закону України «Про національну поліцію», та діяли у межах обов`язків, визначених їх посадовими інструкціями.
На дослідженому відеозаписі, наданого стороною обвинувачення, вбачається факт супроводу автомобіля «Toyota Avensis» НОМЕР_1 , з пояснень потерпілих у зв`язку з підозрою керування водієм транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. У подальшому поліцейські намагалися зупинити вказаний автомобіль шляхом увімкнення проблискових маячків та спеціального звукового сигналу, однак водій не виконав вимогу поліцейських, у зв`язку з чим подальше переслідування ОСОБА_7 здійснювалося з метою документального оформлення факту вчинення адміністративного правопорушення.
Крім того, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що поліцейські, виконуючі свої службові обов`язки, були у форменому одязі з шевронами та погонами, на службовому автомобілі з відповідними маркуваннями, тобто з очевидними зовнішніми ознаками працівників поліції. Не зважаючи на це, ОСОБА_7 на запитання працівника поліції, чому він проігнорував вимогу про зупинку, починає себе вести агресивно та зухвало, висловлюється нецензурною лайкою та розпочинає шарпанину, тобто чинить активний фізичний опір, що підтверджується відеозаписом з боді-камери, в ході якого заподіює потерпілому ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження, а потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Апеляційний суд наголосив, що враховуючи такий розвиток подій, агресію та застосування фізичної сили з боку ОСОБА_7 , працівники поліції на законних підставах вирішили його затримати, словесно вимагали припинити такі дії, застосовували до нього спецзасоби.
Водночас апеляційний суд спростував твердження сторони захисту про провокативні дії з боку працівників поліції, оскільки їхні дії відповідали обстановці, були адекватними до дій ОСОБА_7 , та узгоджувалися з вимогами Закону України «Про національну поліцію», при цьому детально описав положення, якими регламентується застосування поліцейських заходів, їх види та порядок застосування.
Зокрема, аналіз доказів у їх сукупності, на переконання суду апеляційної інстанції, вказує про те, що працівники патрульної поліції, виконуючи свої посадові обов`язки, обґрунтовано підозрювали ОСОБА_7 у вчиненні адміністративного правопорушення, намагалися виконати свої функції, пов`язані з його документуванням, зіткнулися з активною фізичною протидією ОСОБА_7 , яка мала на меті перешкодити у виконанні їхнього обов`язку, діяли у відповідності до статей 29, 43, 44, 45 Закону України «Про національну поліцію», а заходи примусу, фізична сила та кайданки, мали на меті виключно протидію опору з боку ОСОБА_7 з метою виконання повноважень поліції.
Тобто застосовані до ОСОБА_7 заходи примусу у конкретній ситуації, а саме після того, як останній розпочав сутичку, відповідали характеру правопорушення та індивідуальним особливостям особи, яка його вчинила, та застосовані відповідно до процедури установленої законом. Застосування фізичної сили до ОСОБА_7 мало на меті забезпечення особистої безпеки, припинення правопорушення та затримання особи, що його вчинила, оскільки застосування інших заходів, не забезпечили б виконання поліцейськими повноважень, покладених на них законом.
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_7 пов`язані з опором та заподіянням працівникам поліції тілесних ушкоджень не були обумовлені бажанням припинити незаконні дії та вимоги патрульних, а були спрямовані на активну фізичну протидію здійсненню працівниками поліції покладених на них службових обов`язків.
Разом з тим апеляційний суд визнав необ`єктивними показання свідків сторони захисту - ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , які є батьками обвинуваченого і зацікавлені у розгляді справи на користь їхнього сина, а також через те, що їхні показання суперечать сукупності інших доказів у справі.
На переконання суду апеляційної інстанції, викладені висновки виключають перебування ОСОБА_7 в стані необхідної оборони, а тому апеляційний суд відкинув зазначені доводи сторони захисту.
Таким чином, перевіряючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури за апеляційною скаргою захисника, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.
З вказаними висновками погоджується і колегія суддів, та вважає, що показання, обвинуваченого, потерпілих та свідків, досліджені докази у справі, які покладені місцевим судом в основу обвинувального вироку, перевірялися судами обох інстанцій на предмет їх належності, допустимості, як того вимагають положення статей 85, 86 КПК, та оцінені у відповідності з вимогами ст. 94 КПК. Зміст судових рішень містить детальний їх аналіз, а також обґрунтування, чому суди взяли до уваги одні докази, та на якій підставі спростували інші.
А тому у колегії суддів відсутні підстави вважати, що дії ОСОБА_7 не містять складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 342 КК та ч. 2 ст. 345 КК, а судом безпідставно не взято до уваги докази сторони захисту, які спростовують його винуватість у їх вчиненні.
Так, ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку. Отже, ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам          ст. 370 КПК.
Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що докази, показання обвинуваченого, потерпілих та свідків, а також встановлені місцевим судом обставини, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваній ухвалі.
Тобто, перевіряючи в апеляційному порядку доводи апеляційної скарги сторони захисту, апеляційний суд надав відповідну оцінку показанням обвинуваченого, та свідків сторони захисту, які визнав суперечливими, показанням потерпілих, а також сукупності інших доказів у справі, які визнав послідовними й такими, що узгоджуються між собою, та вмотивовано спростував доводи сторони захисту про відсутність достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості          ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК.
При цьому апеляційний суд не встановив порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки наведених місцевим судом доказів, як і не встановив підстав для визнання таких доказів недопустимими.
На переконання колегії суддів, ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, під час нового апеляційного розгляду у повному обсязі виконано вказівки суду касаційної інстанції, тобто дотримано положень ст. 439 КПК, а тому не вбачає підстав для її скасування, про що вказує засуджений у своїй касаційній скарзі.
А тому доводи засудженого про те, що апеляційний суд вкотре не виконав вимоги             ч. 2 ст. 439 КПК та проігнорував вказівки суду касаційної інстанції, колегія суддів вважає безпідставними.
Необґрунтованими колегія суддів також вважає твердження засудженого про безпідставне визнання обставиною, що обтяжує йому покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння
Як встановлено судом першої інстанції, з чим погодився й суд апеляційної інстанції, перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння підтверджується показаннями обох потерпілих, які в ході судового розгляду неодноразово повідомляли про такий стан засудженого, що у підсумку і був передумовою для подальшого його переслідування та затримання з метою документування адміністративного правопорушення, та у чому вони пересвідчилися під час безпосереднього спілкування з ОСОБА_7 на подвір`ї.
Зазначені показання потерпілих суд визнав послідовними, об`єктивними та такими, що узгоджуються з дослідженими доказами, а тому у колегії суддів відсутні підстави для сумніву у достовірності показань потерпілих у цій частині.
На думку колегії суддів, призначене засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів.
При цьому не є слушними доводи засудженого про те, що апеляційним судом не надано оцінки характеристикам позитивного змісту, у зв`язку з чим призначено йому занадто суворе покарання.
Як зазначив апеляційний суд, з чим погоджується і колегія суддів, характеристики позитивного характеру надані стороною захисту через значний проміжок часу після вчинення злочину, тоді як негативні характеристики отриманні через незначний час, що, на думку колегії суддів, характеризували особу засудженого саме в тих умовах та обстановці, у яких він вчиняв злочини.
Колегія суддів також вважає безпідставними доводи касаційної скарги з доповненнями засудженого про те, що оскаржуваною ухвалою апеляційного суду його вдруге притягнуто до кримінальної відповідальності, що не узгоджується з положеннями ст. 61 Конституції України.
Дослідженням матеріалів кримінального провадження встановлено, що вироком Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 вересня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345, ч. 1 ст. 296 КК, із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК, до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 вересня 2020 року залишено без зміни.
Постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 28 лютого 2022 року вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 вересня 2020 року в частині призначення покарання змінено.
Постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345,                       ч. 1 ст. 296 КК, із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК, до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
У подальшому постановою Верховного Суду від 10 листопада 2022 року ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 лютого 2022 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Тобто, процесуальне рішення, яким до ОСОБА_7 застосовано положення ст. 75 КК було скасовано, а суд касаційної інстанції вказав про безпідставність застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від покарання.
Вирок місцевого суду ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 10 травня          2023 року змінено, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 342 КК у зв`язку із закінченням строків давності, виключено з вироку посилання суду на застосування положень ч. 1 ст. 70 КК, та постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 345 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Таким чином вид та розмір покарання, визначений судом першої інстанції, залишений без зміни судом апеляційної інстанції, у зв`язку з чим такий вирок набрав законної сили, звернутий до виконання, що є правовою підставою для подальшого відбування визначеного у вироку покарання.
При цьому існування ухвали Волочиського районного суду Хмельницької області від   27 вересня 2022 року про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання, не свідчить про порушення положень ст. 61 Конституції України, оскільки така ухвала була постановлена на виконання скасованої у подальшому ухвали апеляційного суду, а тому не може вказувати про те, що ОСОБА_7 фактично відбув покарання за вироком суду у виді обмеження волі.
На підставі вище викладеного колегія суддів не убачає підстав для задоволення касаційної скарги з доповненнями засудженого та скасування чи зміни судових рішень.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 вересня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 10 травня 2023 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                            ОСОБА_3