Постанова
Іменем України             
06 грудня 2023 року
м. Київ
 
справа № 303/1548/19
провадження № 61-9593св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 жовтня 2020 року у складі судді Гутій О. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., 
Бисаги Т. Ю., Фазикош Г. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 22 лютого 2008 року між банком та 
ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 24 858 доларів США зі сплатою 1 % на місяць, з кінцевим строком повернення 21 лютого 2028 року. 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 16 лютого 2015 року з ОСОБА_1 на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 877,08 доларів США, що еквівалентно 308 492,26 грн.
01 червня 2016 року сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору, якою валюту зобов`язання було переведено з долара США у гривню. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку склав 349 864,27 грн, відсоткова ставка за кредитом була визначена на рівні 18% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.
Відповідачка порушила свої зобов`язання за договором і спричинила виникнення заборгованості, яка на 15 лютого 2019 року становила 
561 573,04 грн, із яких: 321 345,18 грн - тіло кредиту, 159 213,14 грн - проценти, 81014,72 грн - пеня.
Посилаючись на невиконання умов кредитного договору, банк просив стягнути з відповідача різницю між стягнутою судовим рішенням та наявною заборгованістю у розмірі 268 008,98 грн (561 573,04 грн - 308 492,26 грн), яка складається із: 44 260,57 грн - тіло кредиту; 142 810,67 грн - проценти; 80 937,74 грн - пеня.
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди. 
 
Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що 22 лютого 2008 року сторони уклали кредитний договір, за яким вона отримала кредит у розмірі 
24 858 доларів США, зі строком повернення 21 лютого 2028 року.
 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16 лютого 2015 року у справі № 303/343/15-ц із неї стягнуто на користь кредитора 
19877,08 доларів США, що еквівалентно 308 492,26 грн, де 17 853,39 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 056,86 доларів США - заборгованість за відсотками, 4,96 доларів США - пеня, 16,11 доларів США - фіксована частина штрафу, 945,76 доларів США - процентна складова штрафу.
На виконання цього рішення суду 26 січня 2016 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2, у зв`язку з чим 19 червня 2017 року постановою державного виконавця було звернуто стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника у розмірі 20%, які вона отримує у відділі освіти Мукачівської РДА, до виплати загальної суми боргу 311 577,18 грн. Утримання із заробітної плати реально здійснювалися за період з липня 
2017 року до березня 2019 року.
01 червня 2016 року банк запропонував укласти додаткову угоду до кредитного договору, що і було зроблено, оскільки банком було обіцяно списати борги, що виникли за період з дати укладення кредитного договору до моменту підписання додаткової угоди.
Не розуміючи того, що рішенням суду борг за кредитним договором вже був стягнутий, вона підписала додаткову угоду до кредитного договору. Для виконання цієї угоди щодо зарахування належних із позичальника коштів банк відкрив рахунок № НОМЕР_1 .
Однак, у лютому 2019 банк пред`явив позов про стягнення боргу виходячи з того, що цією додатковою угодою кредит був конвертований із долара США в гривню і банк зобов`язався надати кредит у сумі 349 864,27 грн, який позичальник зобов`язався повернути. Тим часом, вона не отримувала від банку жодних кредитних коштів за додатковою угодою від 01 червня 
2016 року.
Таким чином, банк увів в оману позичальника стосовно істотних умов додаткової угоди, оскільки рішенням суду борг вже був стягнутий і це рішення виконується. Уклавши додаткову угоду банк намагається повторно стягнути суму кредиту за тим самим кредитним договором і за той самий період. 
Угода не відповідає вимогам закону, принципам добросовісності та справедливості, передбаченим у ЦК України (зокрема, статтею 203), Закону України «Про захист прав споживачів» (зокрема, статтям 18, 19).
Зазначене порушує цивільні права позивачки, її права як споживача фінансових послуг, у тому числі, на отримання достовірної інформації щодо додаткової угоди, та суперечить нормам статті 61 Конституції України щодо недопустимості притягнення двічі до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення.
З огляду на такі обставини, на вказані норми закону, а також беручи до уваги положення статей 215, 216 ЦК України, правочин може бути визнаний недійсним, якщо він не відповідає вимогам закону, вчинений із використанням нечесної підприємницької практики і як такий вводить в оману споживача та порушує його права.
Посилаючись на ці обставини, позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 просила визнати недійсною з моменту укладення додаткову угоду 
від 01 червня 2016 року.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 05 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року, у задоволенні первісного позову 
АТ КБ «ПриватБанк»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди недійсною задоволено. 
 
Відмовляючи в первісному позові та задовольняючи зустрічний суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що банком було використане право дострокового стягнення боргу і за його позовом було ухвалене судом відповідне рішення, строк кредитного зобов`язання змінився, після чого кредитор вже не мав правових підстав нараховувати та пред`являти до стягнення тіла кредиту, відсотків та пені за кредитним договором. Рішення суду боржником виконується. Укладення оспореної додаткової угоди до кредитного договору не враховує факту дострокового стягнення боргу за рішенням суду. Суди вважали, що зміни можуть бути внесені сторонами до договору, який діє у відповідних часових межах, у яких сторони можуть реалізувати свої права та виконати обов`язки, що випливають із договору, відповідно, не можуть бути внесені зміни до договору, строк дії якого, строк виконання власне договірних зобов`язань за яким закінчився.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У вересні 2022 року до Верховного Суду АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу на судові рішення, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення оспорюваного правочину під впливом помилки щодо його природи, а також не усвідомлення нею прав та обов`язків сторін у момент укладення кредитного договору, або нерозуміння інформації, викладеної у додатковій угоді, а тому суди зробили помилковий висновок про наявність підстав для задоволення зустрічного позову. Крім того, факт власноручного підпису додаткової угоди договору свідчить про те, що ОСОБА_1 усвідомлювала її умови. Звертає увагу на свободу договору. Також зазначає, що ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання недійсною додаткової угоди поза межами позовної давності.
 
На думку банку, неправильне вирішення зустрічного позову призвело до неправильного вирішення первісного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 27 вересня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2022 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
22 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 24 858 доларів США зі сплатою 1 % на місяць, з кінцевим строком повернення 21 лютого 2028 року. 
 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16 лютого 2015 року 
у справі № 303/343/15-ц із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 877,08 доларів США, що еквівалентно 308 492,26 грн, де 17 853,39 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 056,86 доларів США - заборгованість за відсотками, 4,96 доларів США - пеня, 16,11 доларів США - фіксована частина штрафу, 945,76 доларів США - процентна складова штрафу.
 
Постановою державного виконавця ВДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції від 26 січня 2016 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 та постановою від 19 червня 2017 року було звернуто стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника у розмірі 20%, які вона отримує у відділі освіти Мукачівської РДА. 
 
01 червня 2016 року сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору від 22 лютого 2008 року, якою валюту зобов`язання було переведено з долара США у гривню. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку та прощеного боргу склав 349 864,27 грн, відсоткова ставка за кредитом була визначена на рівні 18% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.
Відповідно до наданого розрахунку банку, розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, з вирахуванням сум, стягнутих рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16 лютого 2015 року у справі № 303/343/15-ц, становить 268 008,98 грн, яка складається із: 44 260,57 грн - тіло кредиту; 142 810,67 грн - проценти; 80 937,74 грн - пеня.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає. 
 
Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
 
Відповідно до статті 204 ЦК Україниправочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (частина перша статті 216 ЦК України).
 
Відповідно до частини другої статті 651, частин першої, третьої статті 653, частини першої статті 654 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
 
У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.
 
У разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни; якщо договір змінюється у судовому порядку, зобов`язання змінюється з моменту набрання рішенням суду про зміну договору законної сили.
 
Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
 
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частини перша, четверта статті 631 ЦК України).
 
До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливі умови в договорах (частина п`ята статті 11 цього Закону).
 
Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору; якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Нечесна підприємницька практика забороняється.
 
Відповідно до частин першої-четвертої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, потреби у послугах. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
 
Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг зазначив, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
 
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
 
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особ`и, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
 
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
 
Судами установлено, що 22 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 24 858 доларів США зі сплатою 1 % на місяць, з кінцевим строком повернення 21 лютого 2028 року.
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами 
(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 
1048 цього Кодексу.
25 грудня 2014 року банк скористався своїм правом на дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, звернувшись до суду із відповідним позовом, який задоволено рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16 лютого 2015 року у справі № 303/343/15-ц та стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 877,08 доларів США, що еквівалентно 
308 492,26 грн, де 17 853,39 доларів США - заборгованість за кредитом, 
1 056,86 доларів США - заборгованість за відсотками, 4,96 доларів США - пеня, 16,11 доларів США - фіксована частина штрафу, 945,76 доларів США - процентна складова штрафу.
 
Використовуючи своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення позову про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, банк змінив строк виконання зобов`язання з 21 лютого 2028 року на 25 грудня 
2014 року. 
 
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
 
Разом з тим, після закінчення строку дії кредитного договору, 01 червня 
2016 року та ухвалення судом рішення про дострокове стягнення усієї суми заборгованості сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої домовились, зокрема, про зміну валюти кредиту, а також про сплату процентів у розмірі 18% річних, які позичальник зобов`язалася сплачувати в строки, зазначені в графіку погашення кредиту.
 
За цими змінами банк вважав, що розмір заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту без урахування процентів складає суму 422 700,06 грн, тоді як судовим рішенням вже було стягнуто тіло кредиту у розмірі 17 853,39 доларів США.
 
Крім того, на виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду 
від 16 лютого 2015 року у справі № 303/343/15 державним виконавцем було відкрито виконавче провадження, рішення суду ОСОБА_1 виконується реально і станом на 30 серпня 2022 року шляхом утримання із заробітної плати боржника ОСОБА_1 стягнуто 127 312,90 грн, з яких на користь 
АТ КБ «ПриватБанк» 100 509,55 грн, виконавчий збір та інші витрати виконавчого провадження 26 803,35 грн. Ці відомості достеменно відомі були банку, однак не враховані при укладені додаткової угоди від 01 червня 
2016 року, якою передбачено заборгованість боржника за тілом кредиту, яку стягнуто судовим рішення, що набрало законної сили. Суд також враховує, що банк не ініціював відкликання виконавчого листа і його виконання триває. 
 
Верховний Суд погоджується із висновками судів про порушення прав 
ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг щодо недодержання банком правил добросовісності дій у цивільному обороті. Саме кредитор, як більш сильна сторона договору, будучи достеменно обізнаним із обставинами щодо зміни строку зобов`язання, руху коштів після ухвалення судом рішення про дострокове стягнення боргу зобов`язаний був врегульовуючи свої відносини з боржником це враховувати та діяти добросовісно. Зокрема, кредитор повинен був довести до відома боржника вичерпну інформацію про стан зарахування сплачуваних боржником у виконавчому провадженні коштів за елементами боргу, визначеними рішенням суду, а також повинен був виходити з відсутності підстав для підписання «додаткової угоди» до кредитного договору і врегульовувати відносини з боржником в інший, передбачений законом спосіб.
 
Таких дій кредитор не вчинив, доказів доведення до боржника відповідних відомостей у справі немає, тож суди правильно виходили із того, що оспорена додаткова угода до кредитного договору вчинена без законних для того підстав, порушує права позивачки як споживача, є несправедливою, створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, не відповідає принципам добросовісності в цивільному обороті та чесності підприємницької практики. Ця додаткова угода без законних підстав покладає на споживача надмірний тягар і створює штучні підстави для його значної та тривалої майнової відповідальності перед банком, що завдає ОСОБА_2 шкоди та є підставою для визнання її недійсною.
 
З огляду на те, що додаткова угода від 01 червня 2016 року є недійсною, то суд касаційної інстанції погоджується також із висновками судів про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, заявлених на підставі цієї додаткової угоди як похідних вимог від зустрічного позову.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
 
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 05 жовтня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду 
від 31 серпня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                   Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                             О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович