КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 362/2300/22                                                                 Головуючий у суді І інстанції Кравченко Л.М.
Провадження № 22-ц/824/12380/2023                                                    Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
29 листопада 2023 року                                                      м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 27 квітня 2010 року він перебуває із ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, від якого дітей вони не мають. З лютого 2022 року він з відповідачкою припинили спільне проживання та ведення спільного господарства, тривалий час між ними існували неприязні стосунки і непорозуміння, які призводили до сварок. На теперішній час вони стали чужими людьми і по різному розуміють сімейні обов`язки. Намагання зберегти сім`ю при наявності повного непорозуміння подружжя були марними. Позивач переконаний, що відновлення шлюбних відносин з відповідачкою є неможливим, а подальше перебування в шлюбі суперечить інтересах обох сторін. Просив розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою, так як він носить формальний характер без наявності об`єктивної можливості для примирення.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 лютого 2023 року позов задоволено.
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 27 квітня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 77, - розірвано.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і примушування когось з них до шлюбу не допускається, тому приймаючи до уваги, що позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачкою з підстав, викладених у позовній заяві, суд дійшов висновку, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення для цієї справи.
Не погоджуючись з даним судовим рішенням, 23 червня 2023 року  ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що під час спільного подружнього життя у неї з позивачем ніколи не виникали сварки, вони відносилися один до одного з повагою і розумінням, однак у березні 2022 року вона змушена була виїхати з України до Німеччини внаслідок збройної агресії російської федерації проти України. Виїжджала разом зі своєю дочкою та трьома малолітніми онуками. Повернувшись в Україну у червні 2023 року, вона дізналась про те, що її чоловік подав до суду позов про розірвання шлюбу, який був задоволений. Причину для розірвання шлюбу чоловік пояснив тим, що він вважав, що вона більше не повернеться в Україну. Шлюб розривати відповідачка не бажає.
Стверджує, що про розгляд даної справи в суді першої інстанції їй не було відомо, судові повістки вона не отримувала, у зв`язку з чим не мала можливості заперечувати проти розірвання шлюбу. Отже, розглянувши справу за її відсутності в судовому засіданні та за відсутності її письмових заяв по суті спору, місцевий суд порушив принципи рівності та змагальності сторін, що є складовою права на справедливий судовий розгляд.
Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 27 квітня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який зареєстровано у Відділі реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, про що складено відповідний актовий запис № 77, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 26 травня 2022 року (а.с. 7).
Статті 15 ЦК України та 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_2 зазначив, що шлюбні відносини між ним та відповідачкою фактично припинені, зникли почуття поваги та взаєморозуміння, що призводило до постійних конфліктних ситуацій, і наміру продовжувати спільне сімейне життя у нього не має.
Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
У частині першій статті 55 СК Українивстановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Отже, збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції не мав наміру зберігати свій шлюб.
Позивач заперечував можливість збереження шлюбу з відповідачкою, посилаючись на те, що вони не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства, наполягав на розірванні шлюбу, так як його збереження суперечить його інтересам.
Таким чином, зважаючи на наведені вище норми права і встановивши, що між сторонами фактично не існує шлюбно-сімейних стосунків, а подальше спільне життя і збереження сім`ї є недоцільним та суперечить інтересам позивача, який відмовляється зберегти шлюб з відповідачкою, суд першої інстанції, урахувавши конституційне право особи на шлюб за вільною згодою,дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами.
Доводи відповідачки про те, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції, оскільки з 10 березня 2022 року по 16 червня 2023 року перебувала за кордоном, а направлена на адресу реєстрації її місця проживання судова повістка повернулася до суду з відміткою служби поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання», у зв`язку з чим не мала можливості заперечувати проти розірвання шлюбу, не можуть бути достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.
Суд апеляційної інстанції враховує принцип правової визначеності, який застосовується Європейським судом з прав людини при вирішенні звернень відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та підлягає застосуванню судами України відповідно до статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право на справедливий судовий розгляд. При цьому ключовим принципами, які мають скеровувати тлумачення статті 6 Конвенції, є верховенство права, правова певність і належне відправлення правосуддя.
Принцип правової певності є одним з основних аспектів верховенства права вимагає, серед іншого, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів.
У його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, як вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншим словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Водночас скасування рішення суду, яке вже частково виконано, може (поряд з іншими обставинами) свідчити про зведення принципу res judicata нанівець (пункт 35 Рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України» (заява № 61333/00)).
Враховуючи наведене і прецеденти ЄСПЛ, перегляд судового рішення та його скасування через значний проміжок часу без дійсного наміру відновлення сімейних відносин є правомірним випадком обмеження права на доступ до суду. Більше того, встановлення в судовій практиці зворотного принципу призведе до порушення принципу верховенства права через викривлення таких його складників, як правова визначеність правовідносин і res judicata.
Установлені судом першої інстанції обставини спірних правовідносин  ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі не спростувала, фактично підтвердила не проживання із позивачем тривалий час однією сім`єю, однак пояснила причину не проживання саме війною на території України. При цьому жодного обґрунтованого доводу, який би свідчив про можливість зберегти шлюб, відповідачка в апеляційній скарзі не навела.
Відповідно до частини другої статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Отже, при наявності рішення суду про розірвання шлюбу, навіть і ухваленого з певними процесуальними порушеннями, але яке було чинним більше ніж протягом півроку, суд апеляційної інстанції не може надати перевагу зазначеним процесуальним порушенням, ураховуючи, що в такому випадку порушується принцип правової визначеності.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 1306/8251/2012 (провадження № 61-14203св20), та від 08 квітня 2021 року у справі № 2-2164/06 (провадження № 61-1940св20).
Так, дотримання вимог процесуальної форми (у тому числі й щодо належного повідомлення учасників справи про час та місце судового розгляду) є важливою гарантією їх прав та передумовою ухвалення законного та обґрунтованого рішення.
Разом із тим, надмірний процесуальний формалізм, який не враховує вимог справедливості, добросовісності й розумності, може спотворити завдання цивільного судочинства, спричинивши прийняття явно несправедливого рішення.
Формалізм у процесі є позитивним й необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанні судового рішення та є порушення» статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 08 березня 2017 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України»).
Згідно із абзацом 2 частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, а отже правильне по суті судове рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції. Крім того, за змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (пункт 50)).
Однак, відповідачка не навела обґрунтованих доводів, що незабезпечення її права на участь у розгляді справи судом першої інстанції призвело до неправильного вирішення спору по суті вимог, як і не надала доказів вжиття заходів з метою примирення подружжя, що свідчить фактичне припинення спільних відносини між нею та позивачем, остаточний розпад сім`ї та неможливість її відновлення.
Практика щодо застосування норм процесуального права в спірних правовідносинах є сталою (постанови Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 734/1076/17 (провадження № 61-3197св18), від 08 серпня 2018 року у справі № 338/1236/16-ц (провадження № 61-1447св18), від 20 липня 2020 року у справі № 349/1031/17 (провадження № 61-20370св19), від 24 липня 2020 року у справі № 357/12676/18 (провадження № 61-1549св20), а також у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 2-4744/11 (провадження № 61-8159сво21).
За встановлених обставин даної справи та позиції кожної із сторін щодо подальшого перебування в сімейно-шлюбних відносинах, скасування рішення суду першої інстанції про розірвання шлюбу не буде виправданим і не відповідатиме вимогам статті 2 ЦПК України, пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином неотримання відповідачкою судової повістки про дату судового засідання в силу наведених нею обставин у цьому випадку не може бути підставою для скасування рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 лютого 2023 року та відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
За таких обставин порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування рішення суду першої інстанції з одночасною відмовою в позові відповідно до вимог статті 376 ЦПК України, апеляційним переглядом не встановлено.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із вимогами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 лютого 2023 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 29 листопада 2023 року.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб
 
Судді:                                                                                   Т.О. Писана
 
Д.О. Таргоній