Постанова
Іменем України
 
24 жовтня 2023 року 
м. Київ

справа № 757/11233/20-ц
провадження № 61-5678св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Штрондою Антоном Михайловичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року у складі судді Вовк С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Матвієнко Ю. О., Шебуєвої В. А., 
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»), про захист прав споживачів, стягнення коштів, вкладів, процентів та штрафних санкцій. 
Позов мотивований тим, що 23 січня 2008 року між позивачем та банком укладений договір № SAMDN01000700767882, відповідно до умов якого йому  відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який ним внесений грошовий вклад у розмірі 45 000,00 грн, строком до 23 січня 2009 року. Строк дії договору не одноразово продовжувався відповідно до пункту 8 вказаного договору.
18 серпня 2008 року між позивачем та банком укладений договір вкладу «Приват-вклад», відповідно до умов якого йому відкрито рахунок №  НОМЕР_2 . Того ж дня на вказаний рахунок з рахунку №  НОМЕР_3 , який відкрито для надходження доларів США міжнародним переказом, було перераховано 4 347,00 дол. США.
18 серпня 2009 року між позивачем та банком укладений договір вкладу № SAMDN01000706703969, відповідно до умов якого йому відкрито рахунок №  НОМЕР_4 . Того ж дня на вказаний рахунок з рахунку №  НОМЕР_3 , який було відкрито для надходження доларів США міжнародним переказом, було перераховано 15 000,00 дол. США.
07 вересня 2010 року між позивачем та банком укладений договір вкладу № SAMDN25000711817750 (вклад «Стандарт» з щомісячної виплатою %), відповідно до умов якого йому відкрито рахунок №  НОМЕР_5 , на який ним внесений грошовий вклад у розмірі 20 000,00 дол. США. Перерахування коштів здійснювалося з рахунку №  НОМЕР_6 , який було відкрито для надходження доларів США міжнародним переказом.
09 вересня 2011 року між позивачем та банком укладений договір вкладу № SAMDN25000719570201 (вклад «Стандарт» з щомісячною оплатою %), відповідно до умов якого йому відкрито рахунок №  НОМЕР_7 , на який ним внесено грошовий вклад у розмірі 10 000,00 дол. США.
09 вересня 2011 року між позивачем та банком укладений договір вкладу № SAMDN27000719570392 (вклад «Копилка»), відповідно до умов якого йому відкрито рахунок № НОМЕР_8 , на який ним внесено грошовий вклад у розмірі 65,00 дол. США.
14 грудня 2012 року між позивачем та банком укладений договір № SAMDN01000731473093 (вклад «Стандарт Приват24 на 12 місяців»), відповідно до умов якого йому відкрито рахунок № НОМЕР_9 , на який ним внесений грошовий вклад у розмірі 10 000,00 дол. США. Станом на 06 липня 2014 року загальна сума з відсотками склала 10 080,55 дол. США, що підтверджується банківською випискою № 3920203 від 06 липня 2014 року по рахунку №  НОМЕР_9 .
23 січня 2014 року між позивачем та банком укладений договір вкладу № SAMDNWFD0070064914500 (вклад «Стандарт»), відповідно до умов якого йому відкрито рахунок № НОМЕР_10 , на який ним  внесений грошовий вклад у розмірі 10 000,00 дол. США. Станом на 06 липня 2014 року загальна сума з відсотками склала 10 076,71 дол. США, що підтверджується банківською випискою № 3920203 від 06 липня 2014 року по рахунку № НОМЕР_10 .
Також 23 січня 2014 року між позивачем та банком укладений договір вкладу № SAMDNWFD0070064915400 (вклад «Стандарт»), відповідно до умов якого йому відкрито рахунок № НОМЕР_11 , на який ним було внесений грошовий вклад у розмірі 10 000,00 дол. США. Станом на 06 липня 2014 року загальна сума з відсотками склала 10 076,71 дол. США, що підтверджується банківською випискою № 3920203 від 06 липня 2014 року по рахунку №  НОМЕР_11 .
19 лютого 2014 року між позивачем та банком укладений договір вкладу № SAMDNWFD0070080150900 (вклад «Стандарт»), відповідно до умов якого йому відкрито рахунок № НОМЕР_12 , на який ним було внесений грошовий вклад у розмірі 5 000,00 дол. США. Станом на 06 липня 2014 року загальна сума з відсотками склала 5 026,84 дол. США, що підтверджується банківською випискою № 3920203 від 06 липня 2014 року по рахунку №  НОМЕР_12 .
Станом на 06 липня 2014 року на банківській картці Gold № НОМЕР_13 , відкритій на його ім`я, залишалося 24 156,34 дол. США.
На його рахунку № НОМЕР_14 залишилося 12 000,00 дол. США, які було перераховано 06 вересня 2007 року з його рахунку № НОМЕР_3 , який було відкрито для надходження доларів США міжнародним переказом.
У 2014 році відповідач без відповідного розпорядження позивача та без погодження з ним позбавив ОСОБА_1   права безперешкодно користуватися своїми грошовими коштами, відмовився від виконання розпоряджень про перерахування та видачу відповідних сум з рахунку і проведення інших операцій по рахунку та заблокував доступ до рахунку. Доступ до вкладу також було заблоковано в системі Приват24. 
02 травня 2019 року позивач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій містилося повідомлення про розірвання вищевказаних договорів з 15 травня 2019 року та наступні вимоги: направити інформацію про суму вкладів і процентів до виплати, здійснити повернення суми вкладів і виплатити проценти, нараховані у відповідності до умов договорів за фактичний строк користування вкладом та здійснити повернення коштів з картки Gold № НОМЕР_13 та рахунку №  НОМЕР_14 . Того ж дня вказана заява отримана АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується відміткою банку, проте, станом на 25 листопада 2019 року відповіді йому не було надано, а кошти не були видані.
З урахуванням уточнених позовних вимог від 24 липня 2020 року, позивач просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь:
за договором № SAMDN01000700767882 від 23 січня 2008 року: 51,20 грн - залишок коштів на рахунку, 18,68 грн - відсотки за користування банківським вкладом,  2,38 грн. - 3 % річних,  870,76 грн - пеню,  1,24 грн - інфляційні втрати;
за договором № SAMDN01000704090558 від 18 серпня 2008 року: 0,56 дол. США - залишок коштів на рахунку, 0,02 дол. США - 3 % річних; 2,58 дол. США - пеню;
за договором № SAMDN27000719570392 від 09 вересня 2011 року: 0,01 дол. США - залишок коштів на рахунку, 7,11 грн - пеню;
за договором № SAMDN01000731473093 від 14 грудня 2012 року: 10 000,00 дол. США - сума вкладу; 8 586,08 дол. США - відсотки за користування банківським вкладом; 602,55 дол. США - 3 % річних; 5 629 973,04 грн - пеню;
за договором № SAMDNWFD0070064914500 від 23 січня 2014 року: 10 000,00 дол. США - сума вкладу; 8 068, 45 дол. США - відсотки за користування банківським вкладом; 589,13 дол. США - 3 % річних; 5 504 605,17 грн - пеню;
за договором № SAMDNWFD0070064915400 від 23 січня 2014 року: 10 000,00 дол. США - сума вкладу; 8 068,45 дол. США - відсотки за користування банківським вкладом; 589,13 дол. США - 3 % річних; 5 504 605,17 грн - пеню;
за договором № SAMDNWFD0070080150900 від 19 лютого 2014 року: 5 000,00 дол. США - сума вкладу; 2 600,60 дол. США - відсотки за користування банківським вкладом; 256,58 дол. США - 3 % річних; 2 397 380,64 грн - пеню;
за картковим рахунком № НОМЕР_13 : 24 156,34 дол. США - грошові кошти; 886,66 дол. США - 3 % річних; 8 284 567,47 грн - пеню.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року позов ОСОБА_1  до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів, вкладів, процентів та штрафних санкцій задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 :
за договором № SAMDN01000731473093 від 14 грудня 2012 року: 10 000, 00 дол. США суми вкладу; 8 586, 08 дол. США відсотки за період з 07 липня 2014 року по 04 серпня 2020 року; 602,55 дол. США 3 % річних за період з 16 травня 2019 року по 04 серпня 2020 року; 300 000,00 грн пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»;
за договором № SAMDNWFD0070064914500 від 23 січня 2014 року: 10 000, 00 дол. США суми вкладу; 8 068, 45 дол. США відсотки за період: з 07 липня 2014 року по 04 серпня 2020 року; 589, 13 дол. США 3 % річних за період з 16 травня 2019 року по 04 серпня 2020 року; 200 000,00 грн пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»;
за договором № SAMDNWFD0070064915400 від 23 січня 2014 року: 10 000, 00 дол. США суми вкладу; 8 068, 45 дол. США відсотків за період з 07 липня 2014 року по 04 серпня 2020 року; 589, 13 дол. США 3 % річних за період з 16 травня 2019 року по 04 серпня 2020 року; 200 000,00 грн пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»;
за договором № SAMDNWFD0070080150900 від 19 лютого 2014 року: 5 000,00 дол. США суми вкладу; 2 600, 60 дол. США відсотків за період з 07 липня 2014 року по 04 серпня 2020 року; 256,58 дол. США 3 % річних за період з 16 травня 2019 року  по 01 липня 2020 року; 90 000,00 грн пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»;
24 156,34 дол. США залишок коштів за картковим рахунком № НОМЕР_13 ;                 2 415, 63 дол. США пені відповідно до пункту 32.2. статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
У задоволенні інших вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
у заяві від 02 травня 2019 року про розірвання договорів позивач не вимагав розірвання та видачи коштів за договорами № SAMDN01000700767882 від 23 січня 2008 року та № SAMDN01000704090558 від 18 серпня 2008 року, тому позовні вимоги про стягнення коштів та штрафних санкцій за цими договорами задоволенню не підлягають;
між сторонами укладені договори банківського вкладу з умовою автоматичної пролонгації на той же строк та договір рахунку. З метою отримання належних позивачу вкладів та відсотків позивач неодноразово звертався до банку із заявами про видачу вкладів. Проте, вимоги позивача не було виконано відповідачем. Наявність договірних зобов`язань, факт внесення грошових коштів позивачем підтверджується наданими суду доказами, а саме, договорами, банківськими квитанція та витягом з наданого банком електронного додатку;
згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Таким чином, посилання відповідача на відсутність заперечень позивача щодо переведення боргу та взагалі можливості укладення договору переведення боргу у такий спосіб суперечить вимогам чинного законодавства. Тому посилання відповідача на те, що АТ КБ «Приватбанк» не несе зобов`язань за спірними договорами, оскільки уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» договір про переведення боргу, є безпідставними;
відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі;
звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів не припиняє споживчих правовідносин між ним та банком та не позбавляє вкладника права вимагати пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», після звернення до банку із заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів;
твердження відповідача про те, що договори є розірваними з моменту звернення позивача до банку з заявами про розірвання договорів, безпідставні, адже, як вбачається з листа від 15 вересня 2020 року, банк підтвердив невідповідність цієї заяви вимогам законодавства України, яке визначає вимоги до оформлення та подання таких заяв. Заява позивача не відповідає вимогам, встановленим для її оформлення Правилами зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затвердженими постановою Правління НБУ № 267 від 14 липня 2006 року, відповідно до яких запит фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку або нотаріально. До того ж, відповідно до умов договорів їх дія припиняється з виплатою вкладнику усієї суми вкладу та відсотків, що банком не здійснено. Таким чином депозитні договори, укладені між позивачем та банком, не були розірвані;
наданий представником позивача розрахунок грошових сум в частині нарахувань відсотків та 3 % річних є правильним, але з урахуванням того, що для нарахування пені позивачем базою взята сума утримуваних коштів (вклад та відсотки), а не обсяг відсотків, що суперечить висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, вірний розрахунок пені за договором: № SAMDN01000731473093 від 14 грудня 2012  року становить: 94 017, 57 дол. США (8 586,08 дол. США дол. США х 3%х 365 днів); за договором № SAMDNWFD0070064914500 від 23 січня 2014 року становить: 88 349, 52 дол. США (8 068, 45 дол. США дол. США х 3%х 365 днів); за договором № SAMDNWFD0070064915400 від 23 січня 2014 року становить: 88 349, 52 дол. США (8 068, 45 дол. США дол. США х 3%х 365 днів); за договором № SAMDNWFD0070080150900 від 19 лютого 2014 р. становить: 28 476, 57 дол. США (2 600, 60 дол. США дол. США х 3% х 365 днів). Оскільки сума пені значно перевищує розмір зобов`язання, можливе її зменшення на підставі частини третьої статті 551 ЦК України;
так як стягнення пені в іноземній валюті суперечить вимогам чинного законодавства, тому що згідно з вимогами статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у національній валюті, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовим рішенням виключно у національній валюті України - гривні;
з урахуванням тривалого та безпідставного невиконання відповідачем законних вимог позивача, недобросовісної поведінки банка, який продовжує використовувати на власну користь неповернуті активи позивача, наявні правові підстави для зменшення розміру пені: за договором № SAMDN01000731473093 від 14 грудня 2012 року з 94 017,57 дол. США до 300 000, 00 грн (приблизний гривневий еквівалент відсотків за договором); за договором № SAMDNWFD0070064914500 від 23 січня 2014 року з 88 349, 52 дол. США до 200 000, 00 грн (приблизний гривневий еквівалент відсотків за договором); за договором № SAMDNWFD0070064915400 від 23 січня 2014 року з 88 349, 52 дол. США до 200 000, 00 грн (приблизний гривневий еквівалент відсотків за договором); за договором № SAMDNWFD0070080150900 від 19 лютого 2014 року з 28 476, 57 дол. США до 90 000, 00 грн (приблизний гривневий еквівалент відсотків за договором). При цьому судом враховано «НУЛЬОВУ» ступінь виконання боргового зобов`язання відповідачем. Ступінь такого зменшення пені (неустойки) є пропорційним, розумним та справедливим, таким, що відповідає завданню цивільного судочинства і не порушує права позивача на отримання передбаченого законом штрафу за прострочення виконання зобов`язань по своєчасному поверненню банківського вкладу;
відповідно до пункту 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. Таким чином банк зобов`язаний сплатити позивачу пеню у розмірі, який не перевищує 10 % від суми переказу;
при відмові у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення пені на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на залишок коштів за картковим рахунком № НОМЕР_13 суд вважав, що штрафні санкції у вигляді пені на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» можуть бути застосовані лише до неповернення коштів за депозитом, а не за договором банківського рахунка.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року апеляційну скаргу адвоката Тузової В. О., подану в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», задоволено частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року змінено в частині визначення суми заборгованості, що підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN01000731473093 від 14 грудня 2012 року, договором № SAMDNWFD0070064914500 від 23 січня 2014 року, договором № SAMDNWFD0070064915400 від 23 січня 2014 року, договором № SAMDNWFD0070080150900 від 19 лютого 2014 року та договором рахунку № 5457092024067674.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 :
за договором № SAMDN01000731473093 від 14 грудня 2012 року: 10 000,00 дол. США суми вкладу; 6 416,01 дол. США - відсотки за період з 07 липня 2014 року по 15 травня 2019 року; 602,55 дол. США - 3 % річних за період з 16 травня 2019 року по 04 серпня 2020 року;
за договором № SAMDNWFD0070064914500 від 23 січня 2014 року: 10 000,00 дол. США суми вкладу; 6 050,46 дол. США - відсотки за період з 07 липня 2014 року по 15 травня 2019 року; 589,13 дол. США - 3 % річних за період з 16 травня 2019 року по 04 серпня 2020 року;
за договором № SAMDNWFD0070064915400 від 23 січня 2014 року: 10 000,00 дол. США суми вкладу; 6 050,46 дол. США - відсотки за період з 07 липня 2014 року по 15 травня 2019 року; 589,13 дол. США - 3 % річних за період з 16 травня 2019 року по 04 серпня 2020 року;
за договором № SAMDNWFD0070080150900 від 19 лютого 2014 року: 5 000,00 дол. США суми вкладу; 1990,34 дол. США - відсотків за період з 07 липня 2014 року по 15 травня 2019 року; 256,58 дол. США - - 3 % річних за період з 16 травня 2019 року по 01 липня 2020 року;
24 156,34 дол. США залишок коштів за картковим рахунком № НОМЕР_13 .
В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
оскільки ОСОБА_1 реалізував своє право на повернення вкладів, суд першої інстанції зробив законний та обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» основної заборгованості. АТ КБ «ПриватБанк» не навів доводів на спростування по суті висновків суду першої інстанції про стягнення відповідних сум;
доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що належним відповідачем у даній справі є ТОВ «ФК «Фінілон», на яке банком переведено борг згідно умов договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, є необґрунтованими, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Матеріали справи не містять згоди ОСОБА_1 на заміну боржника АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон», в зв`язку з чим доводи банку про те, що він не є стороною за договором банківського вкладу, укладеним між ним та позивачем, та не несе перед ним відповідальності, є необґрунтованими та безпідставними;
колегія суддів не погодилася із висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь пені, передбаченої частиною п`ятою  статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а також в частині визначення періоду та сум заборгованості по відсоткам, які підлягають стягненню з відповідача;
з урахуванням поданої ОСОБА_1 заяви про розірвання договорів, слід вважати, що з 15 травня 2019 року між сторонами припинилися договірні правовідносини за вказаними договорами банківського вкладу. Суд першої інстанції зазначив, що заява ОСОБА_1 про розірвання договорів не відповідає вимогам чинного законодавства. Разом з тим, такі висновки не ґрунтуються на законі. Право клієнта розірвати договір банківського вкладу у будь-який момент на першу вимогу відповідає положенням статті 1075 ЦК України;
крім того, у позові ОСОБА_1 зазначав, що він скористався своїм правом на розірвання договорів та звернувся до банку із заявою від 02 травня 2019 року про розірвання договорів банківського вкладу з 15 травня 2019 року, у зв`язку з чим він і нараховував санкції, передбачені статтею 625 ЦК України з 16 травня 2019 року;
згідно з наданими ОСОБА_1 розрахунками, він просив стягнути пеню на підставі частини п`ятої статті  10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 16 травня 2019 року;
з огляду на наведене, на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня з 16 травня 2019 року відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується;
таким чином, помилковими є висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку з порушенням виконання банком зобов`язань за договором № SAMDN01000731473093 від 14 грудня 2012 року, договором № SAMDNWFD0070064914500 від 23 січня 2014 року, договором № SAMDNWFD0070064915400 від 23 січня 2014 року, договором № SAMDNWFD0070080150900 від 19 лютого 2014 року;
отже, виплата встановлених статтями 1061 та 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договору вкладу. Після припинення договору банківського вкладу за заявою вкладника проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після припинення договору вкладу не застосовуються. Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 процентів за договорами вкладу за період з 16 травня 2019 року по 04 серпня 2020 року. З АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягали стягненню проценти за договорами вкладу по момент припинення договірних відносин - по 15 травня 2019 року;
також, у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пені за картковим рахунком в сумі 2 415,63 дол. США відповідно до пункту 32.2. статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Аналіз матеріалів цивільної справи свідчить про те, що ОСОБА_1 не заявляв вимог про стягнення пені на підставі вказаної норми закону - пункту 32.2. статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Відповідно до оскаржуваного рішення суду позивач просив стягнути за картковим рахунком № НОМЕР_13 : 24 156,34 дол. США суми вкладу; 886,66 дол. США 3 % річних за період з 16 травня 2019 року по 04 серпня 2020 року; а також 8 284 567,47 грн пені у розмірі 3 % на день за період з 16 травня 2019 року по 04 серпня 2020 року. При цьому вимоги про стягнення вказаної пені позивач обґрунтовував тими ж самими положеннями частини  п`ятої  статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»;
крім того, пеня за договором могла бути нарахована позивачем виключно в національній валюті - гривні, а не в доларах США. Позивачем не надано будь-якого розрахунку пені в гривні за кожен день прострочення на підставі пункту 32.2. статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»;
з урахуванням викладеного, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, закріплений статті 13 ЦПК України, у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення пені   відповідно до пункту 32.2. статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У квітні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Штрондою А. М., у якій просить рішення Печерського районного суду від 15 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року в частині задоволених позовних вимог скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
згода кредитора є однією з умов дійсності договору переведення боргу у відношенні лише одного з його наслідків (заміни боржника), але не є необхідним елементом самого договору про переведення боргу;
згода надана кредитором, у тому числі, яка надана шляхом вираження її через конклюдентні дії такого кредитора (тобто як юридичний факт, що породжує цивільні правовідносини), до яких відноситься також і «мовчазна» згода, після укладання договору про переведення боргу між первісним та новим боржниками, свідчить про досягнення ефекту переведення боргу і перебування кредитора у зобов`язальному право відношенні з новим боржником;
АТ КБ «ПриватБанк» надав суду належні та допустимі докази на підтвердження обставин відносно отримання згоди вкладника (позивача) на переведення боргу за його договорами, які є предметом спору, на ТОВ «ФК «Фінілон»;
розміщення банком повідомлення від 30 січня 2015 року на офіційному сайті Приватбанк у відповідному розділі Умов та Правил з встановленням строку для клієнтів до 15 лютого 2015 року для подання письмових заперечень (незгоди) щодо переведення боргу (грошових коштів відповідного клієнта/кредитора) на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» було цілком правомірною юридичною дією банку, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Отримання банком таким шляхом «мовчазної» згоди від кредиторів було підтвердженням їх відношення до такого правочину, що був укладений 17 листопада 2014 року та, відповідно, досягненням ефекту переведення боргу;
з огляду на відсутність на цей час судового рішення про визнання недійсним договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року в частині прав та обов`язків позивача у даній справі - всі правові наслідки, які були породжені з моменту укладання між первісним та новим боржником договору про переведення боргу, зберігаються до моменту визнання недійсним правочину на підставі рішення суду та, відповідно, зберігаються всі наявні обов`язки і у нового боржника щодо повернення коштів кредитору;
належним відповідачем у даній справі є ТОВ «ФК «Фінілон», як новий боржник за договорами, які є предметом спору у цій справі, та особа, яка повинна виконувати всі договірні зобов`язання за такими договорами;
договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року був укладений сторонами (ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон») у простій письмовій формі з дотримання всіх належних та встановлених законодавством необхідних умов для укладання такого виду правочину (наявна згода щодо всіх істотних умов договору та фактично передано зобов`язання (перераховані грошові кошти кредиторів новому боржнику). Отримання згоди від кредиторів (клієнтів Кримської філії «ПриватБанк»), грошові кошти яких були переведені на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» відбулося з повним дотримання вимог чинного законодавства;
відсутність письмової заяви кредитора з викладенням своєї незгоди на переведення його грошових коштів новому боржнику не може вважатися недосягненням сторонами наслідків переведення боргу, оскільки наявні інші форми поведінки кредитора, які могли б свідчити про його ставлення до заміни боржника та переведення боргу;
з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності;
договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року:
не є нікчемним (постанова КЦС ВС від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19);
є дійсним (постанова КГС ВС від 01 червня 2022 року у справі № 904/1721/20);
є правомірним (недійсність договору прямо не встановлена законом та відсутнє судове рішення, яким договір був би визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України);
укладений з повним дотриманням вимог статей 520, 521 ЦК України (згода кредиторів на переведення їх грошових коштів на підставі договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» була отримана у спосіб, визначений статтею 205 ЦК України);
зберігає свою обов`язковість для виконання своїх обов`язків новим боржником (ТОВ «ФК «Фінілон») перед кредиторами (належним боржником за депозитним договором та особа, яка повинна виконувати всі договірні зобов`язання за таким договором є фінансова компанія та всі правові наслідки, що були породжені з моменту укладання між первісним та новим боржником договору про переведення боргу, зберігаються до моменту визнання недійсним правочину на підставі рішення суду), 
тому суди не можуть ігнорувати наявність такого правочину при вирішенні питання про належність відповідача у справах про стягнення коштів за договорами банківських вкладів (договорами банківського обслуговування) та обов`язковість виконання новим боржником своїх зобов`язань перед кредиторами;
оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не є належним відповідачем по справі, стягнення судом відсотків та 3 % річних за статтею 625 ЦК України за депозитними договорами: № SAMDN01000731473093 від 14 грудня 2012 року, договором № SAMDNWFD0070064914500 від 23 січня 2014 року, договором № SAMDNWFD0070064915400 від 23 січня 2014 року, договором № SAMDNWFD0070080150900 від 19 лютого 2014 року є неправомірним.
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що судові рішення оскаржуються лише в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року відмовлено; відкрито касаційне провадження у справі № 757/11233/20-ц, витребувано справу з суду першої інстанції.
У травні  2023 року матеріали цивільної справи № 757/11233/20-ц надійшли до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2023 року відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», поданий адвокатом Дугіновим Д. А., повернуто без розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 27 квітня 2023 року вказано, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 01 червня 2022 року у справі № 904/1721/20 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини
Суди встановили, що 23 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір № SAMDN01000700767882, відповідно до умов якого останньому відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який ОСОБА_1 внесений грошовий вклад у розмірі 45 000,00 грн на строк до 23 січня 2009 року.
18 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір вкладу «Приват-вклад», відповідно до умов якого останньому відкрито рахунок № НОМЕР_2 . 18 серпня 2008 року на рахунок № НОМЕР_2 внесено 4 347,00 дол. США.
18 серпня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір вкладу № SAMDN01000706703969, відповідно до умов якого останньому відкрито рахунок № НОМЕР_4 . 18 серпня 2009 року на рахунок №  НОМЕР_4  перераховано 15 000,00 дол. США.
07 вересня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір вкладу № SAMDN25000711817750 (вклад «Стандарт» з щомісячної виплатою), відповідно до умов якого ОСОБА_1 відкрито рахунок №  НОМЕР_5 , на який останнім внесений грошовий вклад у розмірі 20 000,00 дол. США.
09 вересня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір вкладу № SAMDN25000719570201 (вклад «Стандарт» с щомісячною оплатою %), відповідно до умов якого ОСОБА_1 відкрито рахунок №  НОМЕР_7 , на який ним внесений грошовий вклад у розмірі 10 000,00 доларів США.
Також 09 вересня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір вкладу № SAMDN27000719570392 (вклад «Копилка»), відповідно до умов якого останньому відкрито рахунок № НОМЕР_8 , на який ОСОБА_1  внесений грошовий вклад у розмірі 65,00 дол. США.
14 грудня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір № SAMDN01000731473093 (вклад «Стандарт Приват24 на 12 місяців). Відповідно до умов договору ОСОБА_1 відкрито рахунок № НОМЕР_9 , на який ним  внесений грошовий вклад у розмірі 10 000,00 дол. США.
23 січня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір вкладу № SAMDNWFD0070064914500 (вклад «Стандарт»). Відповідно до умов договору ОСОБА_1 відкрито рахунок № НОМЕР_10 , на який ним внесений грошовий вклад у розмірі 10 000,00 дол. США.
Також 23 січня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1  укладений договір вкладу № SAMDNWFD0070064915400 (вклад «Стандарт»). Відповідно до умов договору ОСОБА_1 відкрито рахунок № НОМЕР_11 , на який ним внесений грошовий вклад у розмірі 10 000,00 дол. США.
19 лютого 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір вкладу № SAMDNWFD0070080150900 (вклад «Стандарт»). Відповідно до умов договору ОСОБА_1 відкрито рахунок № НОМЕР_12 , на який ним внесений грошовий вклад у розмірі 5 000,00 дол. США.
Станом на 06 липня 2014 року на пластиковій банківській картці Gold №  НОМЕР_13 , відкритій на ім`я ОСОБА_1 , залишалося 24 156,34 дол. США.
06 вересня 2007 року з рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_3 на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_14 зараховано 12 000,00 дол. США.
Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки ОСОБА_1 заблоковано ПАТ КБ «ПриватБанк», нарахування відсотків  припинено.
02 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій містилося повідомлення про розірвання з 15 травня 2019 року договорів № SAMDN25000711817750, № SAMDN25000719570201, № SAMDN27000719570392, № SAMDNWFD0070064914500, № SAMDNWFD0070064915400, № SAMDNWFD0070080150900, та наступні вимоги: направити інформацію про суму вкладів і процентів до виплати, здійснити повернення суми вкладів і виплатити проценти, нараховані у відповідності до умов договорів за фактичний строк користування вкладом та здійснити повернення коштів з картки Gold №  НОМЕР_13 та рахунку № НОМЕР_14 .
Заява була отримана ПАТ КБ «ПриватБанк» 02 травня 2019 року, що підтверджується відміткою банку. Проте, відповідь на вказану заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 25 листопада 2019 року надано не було, а кошти не видано.
У вказаній заяві про розірвання депозитних договорів від 02 травня 2019 року ОСОБА_1 не вимагав розірвання та видачі коштів за договорами № SAMDN01000700767882 від 23 січня 2008 року та № SAMDN01000704090558 від 18 серпня 2008 року.
Факт укладання депозитних договорів, відкриття рахунків та внесення коштів на зазначені рахунки та відкриття карткового рахунку та знаходження на ньому залишку коштів було підтверджено й банком (у вигляді наданого банком витягу з електронного додатку «Додаток 1 (Реєстр кредиторів) до договору про переведення боргу № б.н. від 17 листопада 2014 року».
Згідно з довідками АТ КБ «ПриватБанк» 04 січня 2011 року було розірвано договір вкладу № SAMDN01000706703969 від 18 серпня 2009 року; 23 січня 2008 року розірвано договір вкладу № SAMDN01000009903417 (рахунок № НОМЕР_14 ); 28 лютого 2014 року було розірвано договір вкладу № SAMDN25000711817750 від 07 вересня 2010 року, вклад перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_13 ; також 28 лютого 2014 року розірвано договір вкладу № SAMDN25000719570201 від 09 вересня 2011 року, вклад перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 №  НОМЕР_13 .
Позиція Верховного Суду
Щодо належного відповідача у справі
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що у спірних правовідносинах відбулося переведення боргу банка на підставі відповідного договору від 17 листопада 2014 року, укладеного між банком та ТОВ «ФК «Фінілон», унаслідок чого товариство стало новим боржником. Отже, належним відповідачем у даній справі є не АТ КБ «ПриватБанк», а ТОВ «ФК «Фінілон», як новий боржник за договорами, які є предметом спору у цій справі, та особа, яка повинна виконувати всі договірні зобов`язання за такими договорами.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги стосовно того, що банк не є належним відповідачем у цій справі з таких мотивів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21), зазначено, що:
«у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року у справі  № 757/34314/128-ц (провадження № 61-7121св21) зазначено, що «доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договорами банківських вкладів, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі  № 729/887/19 (провадження                  № 61-14093св20), від 20 жовтня   2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження  № 61-436св21) у подібних правовідносинах.
Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України).
Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).
Як випливає зі змісту статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.
Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 757/28659/21-ц (провадження № 61-10164св23), зазначено, що:
«відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.
Більше того, аналогічні доводи АТ КБ «ПриватБанк» були неодноразово предметом оцінки Верховного Суду при вирішенні подібних справ.
Так, у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) такі доводи визнано безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. У цій справі, як і у справі, яка переглядається, банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачем надано згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі.
Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду: від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження № 61-14093св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21), від 06 вересня 2023 року у справі № 199/317/20 (провадження № 61-12863св20), від 12 вересня 2023 року у справі № 757/60528/21-ц (провадження № 61-289св23) та інших.
На вказаному наголошено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21), у якій, разом із іншим, зазначено про те, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банка, не створює правових наслідків для позивачів. Саме АТ «КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі».
У справі, що переглядається,  суди встановили, що  ОСОБА_1 не надавав згоди на переведення боргу, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем.
Щодо стягнення вкладу та процентів за договорами банківського вкладу
Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).
Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року).
Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 2 липня 2002 року).
Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.
Згідно з частинами першою, третьою статті 1057 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, що встановлені банківськими правилами.
Тлумачення частини третьої статті 1060 ЦК України свідчить, що банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу.
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
Згідно зі статтею 1070 цього Кодексу за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 757/28659/21-ц (провадження № 61-10164св23), зазначено, що:
«у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Виплата встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються».
Наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20)».
Встановивши, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 були укладені договори банківського вкладу, після розірвання яких банк не виконав зобов`язання з повернення коштів, суди зробили вірний висновок про стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладів та залишок коштів на картковому рахунку; з урахуванням розірвання договорів з 15 травня 2019 року, суд апеляційної інстанції зробив вірний висновок про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за вкладами за період з 07 липня 2014 року по 15 травня 2019  року та 3 % річних за період з 16 травня 2019 року по 04 серпня 2020 року.
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
Щодо клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про передачу справи на розгляд ВП ВС
У жовтні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало клопотання за підписом представника Штронди А. М. про передачу справи № 757/11233/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав наявності правової проблеми та невизначеності Верховного Суду, а також наявних протилежних висновків Верховного Суду стосовно надання оцінки правовому статусу про переведення боргу від 17 листопада 2014 року. 
Згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
В ухвалі  Великої Палати Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц зазначено, що  «виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права».
АТ КБ «ПриватБанк» належним чином не мотивував наявність виключної правової проблеми. Навпаки, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2023 року в справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21) уже викладала висновки в аналогічних справах щодо нікчемності договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, який укладений між банком і ТОВ «ФК «Фінілон».
Таким чином, відсутні правові підстав для задоволення клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені у клопотанні аргументи не свідчать про наявність виключної правової проблеми і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
З урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21),  Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 757/28659/21-ц (провадження № 61-10164св23), колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду         
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Штрондою Антоном Михайловичем, про передачу справи № 757/11233/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Штрондою Антоном Михайловичем, залишити без змін.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року залишити без задоволення.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                             І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
М. М. Русинчук