ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                            
 
06 грудня 2023 року
м. Київ
 
справа № 185/6280/18
провадження № 61-6859св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:  Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,
   
учасники справи:
 
позивач- ОСОБА_1 ,
відповідач- ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сидоренко Ірини Олександрівни на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Черкова В. Г., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Мірути О. А., Тимченко О. О., Хейло Я. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання батьківства.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він та ОСОБА_2 проживали протягом 15 років однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У період фактичних шлюбних відносин у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки шлюб зареєстровано не було, то відомості про батька були записані зі слів матері.
Фактично сімейні відносини між сторонами були припинені у листопаді 2014 року          і він не має можливості бачити своїх дітей, оскільки відповідач чинить йому перешкоди. Вважав, що саме позов про визнання батьківства є спробою захистити дітей, оскільки це необхідно для отримання прав на матеріальне утримання дітей, піклування про їх духовний та фізичний розвиток, а в подальшому встановлення графіку побачень з дітьми.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд визнати його батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зобов`язати Павлоградський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції у Дніпропетровській області внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , записавши його батьком дітей.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 24 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що батьківство відповідача щодо дітей належними та допустимими доказами не підтверджено. Позивач, окрім викладеного в позовній заяві, не надав жодних доказів в обґрунтування заявлених вимог, що можуть беззаперечно свідчити про його батьківство відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутній висновок судової експертизи, свідки в судовому засіданні не допитувалися, матір дитини, яка могла підтвердити батьківство позивача, в судові засідання не з`являлася.
 
Також суд першої інстанції зазначив, що рішенням Волноваського районного суду Донецької області  від 20 лютого 2020 рокуу справі № 221/6136/18, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 24 червня 2020 року,                              у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа -       ОСОБА_1 , про визнання батьківства, відмовлено. При розгляді справи                           № 221/6136/18 ОСОБА_2 визнала позов ОСОБА_5 , зазначала, що                   ОСОБА_1 є хрещеним батьком її дітей, між ними дійсно були близькі відносини, однак наполягала, що батьком її дітей є ОСОБА_5 , а поведінку ОСОБА_1                      щодо звернення із позовною заявою про визнання батьківства вважає помстою за переривання їх особистих відносин.
 
Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яка разом з матеріалами справи надійшла до Донецького апеляційного суду.
 
Розпорядженням Голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» № 40/0/9-22 від 22 липня 2022 року, підсудність судових справ, які розглядались Донецьким апеляційним судом,                    у зв`язку з неможливістю судом здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено Дніпровському апеляційному суду.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 вересня 2020 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів, що можуть беззаперечно свідчити про його батьківство відносно дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У травні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сидоренко І. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, провів заочний розгляд справи, на який позивач не погоджувався, та не забезпечив можливість участі представника позивача                       в судовому засіданні, призначеному на 24 вересня 2020 року, оскільки не вирішив клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. 
Суд апеляційної інстанції не врахував, що неможливість подати до суду першої інстанції результатів експертизи була зумовлена поважними причинами, які об`єктивно унеможливлювали його явку для участі в її проведенні. При цьому, суд не оцінив належним чином поведінку позивача, який чи то особисто, чи через свого представника, звертався до суду першої інстанції з відповідними клопотаннями             і повідомляв про неможливість своєї явки, тим самим повністю переклавши провину за не проведення експертизи саме на нього, не звернувши уваги на те, що відповідачка під час розгляду справи не вчиняла жодних дій, спрямованих на забезпечення явки дітей до експертної установи, чим саме вона якраз і ухилялася від проведення експертизи та не сприяла дійсному встановленню наявності чи відсутності кровного споріднення позивача з дітьми задля вирішення цього спору.
Враховуючи те, що у позивача немає іншого варіанту доведення свого батьківства відносно дітей, суд апеляційної інстанції помилково відмовив у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про призначення судової медико- генетичної експертизи, чимпорушив принцип змагальності сторін.
Також апеляційний суд не врахував, що у цій справі ухвалою Донецького апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року призначено судову медико-генетичну експертизу, проведення якої доручено Київському міському бюро судово-медичної експертизи. На вирішення експертизи поставлено таке питання: Чи є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ? Визнано явку учасників справи обов`язковою.
На виконання вказаної ухвали суду позивач двічі: 02 грудня 2021 року та 28 січня 2022 року, у визначений експертом день і час, прибував до відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи для відбору зразка крові для подальшого проведення судово-медичної експертизи, що підтверджується довідками Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 01/2376 від 02 грудня 2021 року та № 01/153 від 28 січня 2022 року.
Відповідачка ж до експертної установи вкотре не з`явилася та явку дітей для відібрання у них біологічних зразків не забезпечила, що свідчить про її ухилення від проведення експертизи та небажання встановлення батьківства дійсним біологічним батьком дітей.
Апеляційний суд вказані обставини не врахував та помилково не застосував до спірних правовідносин положення частини першої статті 109 ЦПК України.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14 (провадження № 61-6030св18), від 06 травня 2020 року у справі № 201/11183/16-ц (провадження № 61-23601св18).
 
Відзив на касаційну скаргу від відповідача не надходив.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
 
У липні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2023 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області 05 травня 2008 року в Книзі реєстрації народжень зроблений актовий запис № 93, батьками дитини вказані: батько ОСОБА_7 , мати ОСОБА_2 ..
 
ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась ОСОБА_4 , про що Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції                              у Донецькій області 12 грудня 2012 року в Книзі реєстрації народжень зроблений актовий запис № 607, батьками дитини вказані: батько ОСОБА_7 , мати ОСОБА_2 .
 
До обох свідоцтв відомості про батька внесені зі слів матері, відповідно до частини першої статті 135 СК України.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвокат Сидоренко І. О. підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                                 і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство                              і батьківство охороняються державою.
 
Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
 
Згідно зі статтею 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду.
 
Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
 
Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
 
Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
 
Тобто передумовою звернення до суду із заявою про встановлення на підставі статті 128 СК України факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, «щодо предмету доказування у даній категорії справі, то СК України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства».
 
Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).
 
Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення у справі «Калачова проти російської федерації» № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).
 
Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
 
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 613/96/21 (провадження № 61-11529св22).
 
Згідно із частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність                                          і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
 
У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
 
У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України).
 
У справі, яка переглядається, 21 лютого 2020 року представником позивача - адвокатом Омелай Н. М. заявлялось клопотання про проведення судово-біологічної експертизи.
 
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката               Омелай Н. М. та призначено у справі судово-біологічну (судово-генетичну) експертизу, проведення якої доручено Київському міському бюро медичної експертизи.
 
Експертною установою направлено повідомлення з проханням забезпечити явку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з дітьми для відібрання зразків крові.
 
За клопотанням представника позивача, проведення експертизи відкладалось двічі.
 
Сторони для можливості відібрання зразків крові до експертної установи жодного разу не з`явилися, про місце, дату та час відбору зразків крові повідомлялися                  в телефонному режимі.
 
Відповідно до повідомлення Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року повернуто без виконання, посилаючись на те, що незважаючи на неодноразові призначення дати відбору (30 квітня 2020 року, 19 червня 2020 року, 31 липня 2020 року), вказані особи на відбір крові не з`явились.
 
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про призначення судової медико-генетичної експертизи, призначено у справі судову медико-генетичну експертизу, проведення якої доручено Київському міському бюро судово-медичної експертизи. На вирішення експертизи поставити таке питання: Чи є ОСОБА_1 біологічним батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ,                    ІНФОРМАЦІЯ_2 ? Визнано явку учасників справи обов`язковою.
 
Згідно з листом Київського міського бюро судово-медичної експертизи від 09 грудня 2021 року ОСОБА_1 02 грудня 2021 року з`явився для відбору зразків крові, ОСОБА_2 разом з дітьми для відбору зразків не з`явилась (а. с. 218, т. 2).
 
Відповідно до довідки від 28 січня 2022 року, наданою Київським міським бюро судово-медичної експертизи, 28 січня 2022 року ОСОБА_1 відповідно до виклику прибув у відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Київського міського бюро судово-медичної експертизи для відбору зразка крові для подальшого проведення судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації (а. с. 7, т. 3).
 
Згідно з листом Київського міського бюро судово-медичної експертизи від 31 січня 2022 року проведення судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації відповідно до ухвали Донецького апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року неможливо, оскільки, незважаючи на неодноразові призначення дати відбору, ОСОБА_2 на відбір крові не з`явилась (а. с. 220, т. 2).
 
На виконання розпорядженням Голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» № 40/0/9-22 від 22 липня         2022 року справа 11 жовтня 2022 року направлена  до Дніпровського апеляційного суду.
 
У постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року в справі № 473/1343/18 (провадження № 61-827св22) зазначено, що стаття 109 ЦПК України встановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо. Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи. Схожий за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі                              № 201/11183/16 (провадження № 61-23601св18).
 
Переглядаючи в апеляційному порядку заочне рішення суду першої інстанції, апеляційний суд залишив поза увагою, що Донецький апеляційний суд ухвалою         від 20 жовтня 2021 року призначив у цій справі судову медико-генетичну експертизу, причиною непроведення якої є неявка на експертизу ОСОБА_2 разом з дітьми, у порушення вимог статті 109 ЦПК України не надав цим обставинам належну правову оцінку.
 
За таких обставин висновок апеляційного суду недоведеність позовних вимог                є передчасним.
 
Крім того, підлягають перевірці доводи представника позивача про те, що позивач не давав згоди на проведення заочного розгляду справи, оскільки згідно зі статтею 280 ЦПК України це є обов`язковою умовою для ухвалення судом заочного рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини, які не були перевірені та встановлені судами, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню,                            а постанова апеляційного суду відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, встановити всі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи з додержанням вимог ЦПК України, дати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір відповідно до вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сидоренко Ірини Олександрівни задовольнити частково.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько 

Г. В. Коломієць 

Р. А. Лідовець