справа № 372/3173/22                              головуючий у суді І інстанції Проць Т.В.
провадження № 22-ц/824/7916/2023     суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

         04 грудня 2023 року                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
 
з участю секретаря	 Щавлінського С.Р.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Обухівміськвторресурси», поданою генеральним директором - Полатьян А.О., та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 лютого 2023 року у справі за позовом Приватного підприємства «Обухівміськвторресурси» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги із вивезення побутових відходів,-
 
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2022 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про солідарне стягнення за період з 01.11.2016 року по 30.06.2022 року заборгованості за надані послуги із вивозу побутових відходів у розмірі 863,34 грн. та просив стягнути суму сплаченого судового збору.
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачі зареєстровані та проживають АДРЕСА_1 . Послуги з вивезення побутових відходів за вказаною адресою надаються Приватним підприємством «Обухівміськвторресурси» на підставі договору, що набрав чинності 01 жовтня 2016 року б/н «Про надання послуг із вивезення побутових відходів на території Обухівської міської ради: приватної садиби забудови міста Обухова, сіл Таценки та Ленди» згідно затвердженого графіку, щорічно опублікованому в офіційному друкованому засобі масової інформації Обухівської міської ради - газеті «Обухівські вісті» №37 (708) від 24 вересня 2016 року в газеті «Обухівські вісті» № 28 (750) від 22 липня 2017 року; в газеті «Обухівські вісті» № 2 (825) від 18 січня 2019 року, а також на власному веб-сайті www.ogvr.com.ua. Такий договір є публічним в силу ст. ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України, а його умови встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно довідки від 23.02.2021 року про склад сім`ї за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано двоє осіб, які у контексті положень ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є споживачами послуг. Про належне надання позивачем послуги із вивезення побутових відходів свідчить відсутність скарг відповідачів. Впродовж тривалого часу відповідачі отримували послуги і вивезення побутових відходів, але взагалі не сплачували їх вартість, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за період надання послуг, а саме 01 листопада 2016 року по 30 червня 2022 року у розмірі 863,34 грн.
У судовому засіданні представник позивача зменшені позовні вимоги уточнив просив стягнути заборгованість за період з 01.03.2017 по 31.01.2020 року в розмірі 786,04 грн. Пояснив, що з жовтня 2016 року по даний час позивач надає послуги відповідачам із вивезення побутових відходів. Своєї незгоди з публічним договором останні не заявляли, як і про наявність скарг на надані послуги. 24.01.2020 року між сторонами укладено письмовий договір про надання мешканцям приватного сектору послуг з поводження з побутовими відходами, який виконується сторонами та починаючи з 01 лютого 2020 року заборгованість за вказаним договором у відповідачів відсутня. Разом з тим, позивачі мають заборгованість, яка утворилася до укладення договору та становить з 01.03.2017 року по 31.01.2020 року - 786 грн. 04 коп. Добровільно сплачувати вказану суму відповідачі не бажають, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 лютого 2023 року позовні вимоги Приватного підприємства «Обухівміськвторресурси» задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Приватного підприємства «Обухівміськвторресурси» заборгованість за надані послуги із вивозу побутових відходів в розмірі 112,33 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Приватного підприємства «Обухівміськвторресурси» сплачений судовий збір у розмірі 176 грн. 50 коп. з кожного.
Не погодившись із рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 лютого 2023 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що послуга з поводження з побутовими відходами за період з 01 жовтня 2016 року по січень 2020 року Приватним підприємством «Обухівсьміськвторресурси» ОСОБА_1 не надавалися та не могли бути надані. Зазначала, що місцем надання послуги є приватний будинок, способом надання послуги є безконтейнерний метод, тобто фактично споживач у визначені графіком дні виставляє пакети (мішки) з побутовими відходами, а представник виконавця завантажує їх на автотранспорт виконавця, натомість відповідачкою до лютого 2020 року жодного разу не виставлялися пакети з побутовим сміттям та відповідно Приватним підприємством «Обухівсьміськвторресурси» вказані відходи не збиралися. Разом з цим наголошує, що належним чином займалася обліком та утилізацією накопичених побутових відходів.
На думку апелянта, суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що ТОВ «МЖЦ» є виконавцем такої послуги відносно відповідачів, про що свідчать договірні відносини між нами. Вважає, що поза увагою суду першої інстанції залишились і інші обставини, яким судом не надано ніякої оцінки та про які вказували відповідачі.
Звертає увагу колегії суддів на те, що 24.01.2020 року між відповідачкою та ПП «Обухівміськвторресурси» було укладено договір №473 про надання послуг з поводження з побутовими відходами. З цього моменту відповідачка оплачувала послуги вчасно та в повному обсязі, що підтверджується квитанціями та графіком оплати послуг наданих самим позивачем. За вказаним вище договором відповідачка не має заборгованості, про що свідчить і квитанція від 09.11.2021 року на суму 715,12 гривень та вказана обставина визнається сторонами.
Вказує, що ураховуючи, що відповідачка не мала з ПП «Обухівміськвторресурси» ні договірних, ні фактичних відносин до 24.01.2020 року, то і задоволення позовних вимог до цього часу щодо стягнення заборгованості є неправомірним, та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.
Додатково також звертає увагу колегії суддів, що ПП «Обухівміськвторресурси» до суду звернулось в жовтні 2022 року та позовні вимоги виходять за межі трирічного строку позовної давності.
Звертає увагу суду і на той факт, що з матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви приватного підприємства «Обухівміськвторресурси» додано копію типового договору про надання послуг з вивезення побутових відходів, на який і посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог та який є публічним договором приєднання, який регламентує порядок та умови вивезення побутових відходів. Проте, укладення з відповідачем 24.01.2022 року письмового договору позивач приховав. 
В свою чергу, зауважує, що між позивачем, як виконавцем надання послуг з вивезення відходів та відповідачами, як споживачем даних послуг не укладалось будь-яких договорів до 24.01.2020 року, чи заяв-приєднання, а також відповідачами жодного разу не сплачувалися рахунки Виконавця за надані послуги, що могло б свідчити про виникнення договірних відносин між сторонами у справі. Крім того позивачем не надано доказів користування відповідачами послугами позивача з вивезення побутових відходів.
Посилання позивача на те, що публікація публічного договору в засобах масової інформації, є безумовною підставою для виконання його положень всіма без виключення споживачами, що проживають на місцевості визначеній у договорі, на думку є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 633 ЦК України обов`язковою умовою публічного договору є надання його стороною - підприємцем, зокрема, послуг кожному, хто до неї звертається.
Посилання позивача на те, що утворення побутових відходів є безумовним та природним фактором у процесі життєдіяльності фізичної особи, на думку апелянтки,  може мати місце лише за умови, шо фізичні особи проживають в тому місці, або на тій місцевості. Посилання позивача на положення ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, яка вступила в дію 01.05.2019 року та численні правові позиції Великої палати Верховного Суду, на переконання апелянтки, є неспроможними, оскільки відповідно до положень вказаного Закону та судової практики, передбачено обов`язок споживача сплачувати рахунки виконавця послуги без укладеного договору лише у разі фактичного надання таких послуг.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
19 вересня 2023 року на адресу суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу. У вказаному відзиві позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення. Мотивував відзив тим, що тільки набутий статус «виконавця послуг із вивезення побутових відходів», дозволяє суб`єкту господарювання стати учасником правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг та наділяє його всіма необхідними правами та обов`язками виконавця, встановленими (передбаченими) нормативними актами. Наголошує, що ТОВ «Міський житловий центр», починаючи з 01 жовтня 2016 року втратив статус виконавця послуги з вивезення побутових відходів та відповідно перестав бути учасником правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг з вивезення побутових відходів, а відтак, відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», не може надавати споживачам території Обухівської територіальної громади саме комунальну послугу з вивезення побутових відходів (поводження з побутовими відходами), а апелянт не може обґрунтовано стверджувати про отримання.
Твердження апелянта з приводу вільної реалізації ним цивільних прав в розрізі ст. ст. 319, 322 ЦК України та ст. ст. 1, 8, 9 Закону України «Про відходи», як власника відходів, щодо розпоряджатися такими відходами на власний розсуд вважає помилковими.
Вказує, що у період з 01 жовтня 2016 року по 31 січня 2020 року, так само як і по цей час відповідачі не висували позивачу жодної претензії з приводу недотримання графіку та/або ненадання ним послуг. Матеріали справи не містять актів - претензій відповідачів щодо ненадання або неналежного надання їм послуг у зв`язку з недотриманням (порушенням) графіку, оформлених відповідно до ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції 2004 року або ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції 2017 року.
Вважає, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що у період з 01 березня 2017 року по 31 січня 2020 року відповідачі не користувалися послугою, не утворював їх або мав змогу самостійно зберігати всі утворювані у його домогосподарстві відходи і видаляти їх у санкціоновані місця чи об`єкти і при цьому не забруднював навколишнє середовище.
Доводи апелянта про наявність у період з 01 жовтня 2016 року та по 31 січня 2020 року договірних відносин з ТОВ «Міський житловий центр» є необґрунтованими, з огляду на те, що матеріали справи не містять самого договору, укладеного між алелянтом з ТОВ «Міський житловий центр».
Позивач звертає увагу апеляційного суду, що відзначені договори укладені саме з юридичною особою - ТОВ «Міський житловий центр», а не із кимось із Відповідачів за місцем їх реєстрації проживання та місцем знаходження джерела утворення побутових відходів, а відтак жодним чином не підтверджують надання послуг саме останнім.
Щодо доводу про застосування строку позовної давності зазначає про те, що виходячи із взаємозв?язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикіниевих положень ЦК України шодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258. 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України (12 березня 2020 року). 
Окрім того, частково не погодившись із рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 лютого 2023 року, Приватне підприємство «Обухівміськвторресурси», подало апеляційну скаргу.
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції змінити, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, зокрема відзначаючи на тому, що скаржник має право на стягнення заборгованості лише за період з жовтня 2019 по січень 2020 включно, не врахував, що положення пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України є імперативними, тобто категоричним розпорядженням, які за своїм контекстом не ставлять можливість їх застосування в залежність від доведення Скаржником негативних обставин, зумовлених карантинними обмеженнями, що унеможливили вчинення Скаржником процесуальний дій. Вважає, що дана норма чинного законодавства автоматично продовжує роки позовної давності на період дії карантину, які не сплинули на момент його настання без необхідності звертатися із заявою про поновлення або продовження строку на вчинення відповідних процесуальних дій. Вказує, що суд першої інстанції нe врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постанові Верховного Суду і у зв`язку із цим допустив неправильне застосування норм матеріального права.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Однак відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.
У судовому засіданні представник апелянта - позивача Приватного підприємства «Обухівміськвторресурси» просив його апеляційну скаргу задовольнити на наведених у ній доводах, а апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з такого.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Обухівської міської ради № 223-12-VII від 28 липня 2016 року «Про визначення переможця конкурсу на вивезення побутових відходів для мешканців приватного сектору на території Обухівської міської ради», виконавцем послуги із вивезення побутових відходів від мешканців приватного сектору території Обухівської міської ради визначено ПП  «Обухівміськвторресурси».
24 вересня 2016 року в газеті «Обухівські вісті» № 37 (708) зі змінами розмішеними в газеті «Обухівські вісті» № 28 (750) від 22 липня 2017 року опубліковано договір про надання послуг з вивезення побутових відходів, 18 січня 2019 року в газеті «Обухівські вісті» № 2 (825), а також на власному веб-сайті www.ogvr.com.ua
30 грудня 2016 року, відповідно до положень п.31 постанови КМУ №1173 від 16.11.2011 року «Питання надання послуг із вивезення побутових відходів» між позивачем та виконавчим комітетом Обухівської міської ради був укладений договір б/н «Про надання послуг із вивезення побутових відходів на території Обухівської міської ради: приватної садиби забудови міста Обухова, сіл Таценки та Ленди» відповідно до якого позивач зобов`язався відповідно до затвердженого графіку надавати послуги із вивезення побутових відходів на території Обухівської міської ради: приватної садиби забудови міста Обухова, сіл Таценки та Ленди. Відповідно до розділу №8 договору фінансове зобов`язання господарської діяльності позивача забезпечується за рахунок грошових коштів, які надходять від споживачів. Договір набрав чинності з 01.10.2016 року. з дати набрання чинності договору, позивач відповідно до погодженого графіку, фактично розпочав та систематично і по цей час надає послуги із вивезення твердих побутових відходів мешканцям приватної садиби забудови міста Обухову, сіл Таценки та Ленди.
Відповідно додатку №1 до позовної заяви, розрахунку суми заборгованості в період надання послуг з 01 листопада 2016 року по 30 червня 2022 року за адресою: АДРЕСА_1 де кількість зареєстрованих споживачів у житловому приміщенні складає двоє осіб, заборгованість становить 863, 34 грн.
Згідно довідки про склад сім`ї №1367 від 23.02.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано двоє осіб.
Як вбачається з матеріалів справи 24.01.2020 року між сторонами укладено договір №473 «Про надання мешканцям приватного сектору та багатоквартирних житлових будинків послуг з поводження з побутовими відходами».
Сторонами визнається в судовому засіданні, що з часу укладення сторонами письмового договору заборгованість відповідачів перед позивачем відсутня.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що судом встановлено, що у відповідачів наявний обов`язок щодо сплати позивачу коштів за надані послуги із вивезення побутових відходів з жовтня 2020 року, відносно відповідачів ТОВ «МЖЦ» не набуло статусу виконавця відповідних послуг в силу положень Закону України «Про відходи», «Про місцеве самоврядування», «Про благоустрій населених пунктів». Поряд з цим, суд брав до уваги, що укладення сторонами договору в січні 2020 року не переривало позовної давності, оскільки відповідачами сплачувались платежі лише згідно вказаного договору і дій на визнання заборгованості, яка існувала до вказаного договору ними не вчинялись, оплата не проводилась і не визнається ними також на час розгляду справи. Суд першої інстанції вважав, що позовна давність не спливла до тих щомісячних платежів, від моменту прострочення яких до дня звернення до суду з позовом не минуло 3 роки, а отже, позивач має право на стягнення заборгованості за період з жовтня 2019 по січень 2020 включно, що складає 112,33 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 лютого 2023 року.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
Статтею 11 ЦК України визначені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 цієї статті установлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір про надання послуг із вивезення побутових відходів є публічним договором, що укладається шляхом надання пропозиції (оферти) та вважається укладеним після прийняття (акцепту).
За змістом статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.
Згідно з частинами 1, 2 статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.
Відповідно до статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.
Конклюдентні дії, є акцептом, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
У справі, що переглядається, встановлено, що ПП «Обухівміськвторресурси» у якості пропозиції для укладення договору розмістив публічну оферту договору про надання послуг з вивезення побутових відходів у газетах «Обухівські вісті» № 37 (708) від 24 вересня 2016 року; у газеті «Обухівські вісті» № 28 (750) від 22 липня 2017 року; у газеті «Обухівські вісті» № 2 (825) від 18 січня 2019 року, а також на власному веб-сайті.
З роздруківки сторінки газети, в якій опубліковано текст договору про надання послуг із вивезення твердих побутових відходів за 2016 рік, не вбачаються умови, які б регулювали його строк та порядок укладення (а. с. 11).
Пунктом 11.1 публічного договору про надання мешканцям приватного сектору та багатоквартирних житлових будинків послуг з вивезення побутових відходів, опублікованого у газеті «Обухівські вісті» № 28 (750) від 22 липня 2017 року, визначено, що цей договір набирає чинності з моменту отримання виконавцем оформленої та підписаної споживачем заяви-приєднання та/або фактичної повної або часткової сплати споживачем рахунку (квитанції) виконавця за надані ним послуги із вивезення побутових відходів і діє до 30 вересня 2031 року.
Відповідно до частини 4 статті 29 Закону України від 24 червня 2004 року №1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» процедура погодження умов договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін.
Статтею 642 ЦК України визначено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Згідно зі статтею 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Враховуючи зміст пункту 2 статті 205 ЦК України та пункту 2 статті 642 ЦК України, можна зробити висновок, що укладення договору шляхом вчинення виключно конклюдентних дій або мовчання можливе, якщо для певного договору не передбачена обов`язкова письмова форма або якщо таке укладення договору передбачено законом.
Частиною 1 статті 25 Закону України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживачі зобов`язані укласти договір про поводження з побутовими відходами з особою, визначеною у встановленому законодавством порядку.
Якщо інше не визначено законом, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, управитель багатоквартирного будинку або інша уповноважена особа, яка укладає колективний договір про надання комунальних послуг, згідно з правилами благоустрою території населеного пункту, розробленими з урахуванням схеми санітарного очищення населеного пункту та затвердженими органом місцевого самоврядування, має право на вибір серед визначених у встановленому законодавством порядку виконавців послуг з поводження з побутовими відходами.
Пунктом 1 частини 3 статті 20 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» також передбачено, обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.
Такі положення Законів України «Про житлово-комунальні послуги» свідчать про обов`язковість договору щодо житлово-комунальних послуг для споживача та неможливість споживача відмовитись від укладання договору (за виключенням у випадках встановлених законом та у порядку встановленому законом), зокрема договору про вивезення відходів.
За таких обставин, прийняття оферти виконавця послуг з вивезення відходів може бути у вигляді мовчання.
Згідно з пунктом «б» частини 1 статті 15 Закону України «Про відходи» громадяни України, іноземці та особи без громадянства зобов`язані вносити в установленому порядку плату за користування послугами з вивезення побутових відходів.
Відповідно до статті 35-1 Закону України «Про відходи» власники або наймачі, користувачі, у тому числі орендарі, джерел утворення побутових відходів укладають договори з виконавцем послуг з вивезення побутових відходів, здійснюють оплату послуг з поводження з побутовими відходами та забезпечують роздільне збирання побутових відходів.
Виконавця послуг з вивезення побутових відходів визначає орган місцевого самоврядування на конкурсних засадах у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Виконавець послуг з вивезення побутових відходів укладає договори про надання послуг з поводження з побутовими відходами із споживачами.
Тобто через специфіку житлово-комунальних послуг, пов`язаних із вивезенням побутових відходів, та з метою відвернення негативного впливу відходів на навколишнє природне середовище та здоров`я людини на території України, законодавцем покладено на фізичних осіб обов`язок укласти договір та вносити плату за користування послугами з вивезення побутових відходів, а тому у випадку відсутності прийняття оферти шляхом погодження на укладання договору про вивезення відходів або конклюдентних дій, які свідчать про прийняття пропозиції, таке прийняття може бути також у вигляді мовчання.
Такі висновки відповідають висновкам, які викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі №646/834/17.
Крім того, зобов`язання у споживача можуть виникати і за відсутності оформлених договірних відносин на підставі факту користування послугами та за тарифами, що визначені у встановленому законом порядку, про що зокрема, зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд відхиляє довід апелянтки щодо неукладення між позивачем, як виконавцем надання послуг з вивезення відходів та відповідачами, як споживачем даних послуг будь-яких договорів до 24.01.2020 року, а отже, відсутність правовідносин.
Доказів того, що відповідачі не користуються послугами ПП «Обухівміськвторресурси» щодо вивезення твердих побутових відходів від їх домоволодіння матеріали справи не містять, а тому відповідачі вважаються такими, що прийняли оферту.
Укладення відповідачем договору з ТОВ «МЖЦ» не спростовує наявність договірних зобов`язань з ПП «Обухівміськвторресурси», яке визначене органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах як виконавець послуг з вивезення побутових відходів, за договором приєднання. Указаний довід не спростовує отримання послуг відповідачами від позивача, оскільки відносно відповідачів ТОВ «МЖЦ» не набуло статусу виконавця відповідних послуг в силу положень Закону України «Про відходи», «Про місцеве самоврядування», «Про благоустрій населених пунктів».
 
Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 лютого 2023 року висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 є необгрунтованою та задоволенню не підлягає.
 
Щодо доводів апеляційної скарги Приватного підприємства «Обухівміськвторресурси» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 лютого 2023
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).
Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно частинам 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
При цьому суд враховує, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211«Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 3 наступного змісту: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».
Законом України № 731-ІХ від 18 червня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» пункт 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України викладено в новій редакції, а саме: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та(або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".
Одночасно у пункті 2 Прикінцевих та перехідних положень даного закону було встановлено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.
Тобто, цим законом визначено термін дії процесуальних строків, які були продовжені у зв`язку з установленням карантину, лише до 06 серпня 2020 року, та вказано на право учасників судових розглядів на можливість поновлення вказаних строків за умови поважності причини їх пропуску та зумовлення їх обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Наведене свідчить про те, що суд може за заявою учасників справи поновити процесуальний строк як до запровадження, так і після закінчення карантину якщо визнає причини такого пропуску поважними і такими, що зумовлені запровадженими обмеженнями. Сам факт запровадження карантину автоматично не продовжує відповідні процесуальні строки, та не свідчить про безумовне поновлення пропущеного процесуального строку без наведення заявником негативних обставин, які зумовлені карантинними обмеженнями і були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій.
 
Як встановлено судом позивач звернувся 27.10.2022 року з позовом до суду про стягнення з відповідачів заборгованості за вивезення побутових відходів в розімірі 786 грн. 04 коп. за період з 01 березня 2017 року по 31 січня 2020 року.
 
Обставин, які зумовлені карантинними обмеженнями і були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій, позивачем наведено не було.
 
Відтак, ураховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач має право на стягнення заборгованості за період з жовтня 2019 по січень 2020 включно, що складає 112,33 грн.
 
Отже, доводи апеляційної скарги Приватного підприємства «Обухівміськвторресурси» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 лютого 2023 року не грунтуються на нормах діючого законодавства і висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга Приватного підприємства «Обухівміськвторресурси» задоволенню не підлягає.
 
Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення не підлягає скасуванню, як таке, що постановлене з додержанням вимог закону.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Обухівміськвторресурси», подану генеральним директором - Полатьян А.О., на  рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 лютого 2023 року - залишити без задоволення.
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 лютого 2023 року - залишити без задоволення.
 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 лютого 2023 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Повний текст судового рішення складено 18 грудня 2023 року.

 
Головуючий:                                                                                            Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                          О.Ф. Лапчевська

        Г.І. Мостова