УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 грудня 2023 року
м. Київ
 
справа № 522/19803/15-ц
провадження № 61-17451ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції на постанову Одеського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Степанової Аліни, стягувач - ОСОБА_2 ,
ВСТАНОВИВ: 
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Дарницького ВДВС у м. Києві).
Заявник просив суд:
визнати бездіяльність старшого державного виконавця Дарницького ВДВС у м. Києві Аліни Степанової, що полягає у неврахуванні у розрахунку заборгованості по аліментам від 14 квітня 2022 року грошових переказів, здійснених ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на загальну суму 157 608,00 грн, 1 716,02 доларів США, 416,64 євро, неправомірною;
зобов`язати старшого державного виконавця Дарницького ВДВС у м. Києві Аліну Степанову провести повторний розрахунок заборгованості боржника зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 за виконавчим листом № 522/19803/15 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, починаючи з 21 вересня 2015 року до 04 червня 2026 року, щомісячно в розмірі 1/3 частини від заробітку та будь-яких доходів з урахуванням переказів, здійснених боржником на загальну суму 157 608,00 грн, 1 716,02 доларів США, 416,64 євро.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2022 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Дарницького ВДВС у м. Києві відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що скаржником ОСОБА_1 не було доведено суду, що перераховані ним кошти у період з 13 січня 2016 року до 11 жовтня 2021 року є аліментами, оскільки не містять призначення платежу «аліменти», тому вони не свідчать про сплату відповідачем саме аліментів на утримання дітей. Судом встановлена правомірність дій державного виконавця і останні не можуть бути визнані протиправними лише з формальних міркувань, оскільки будь-які докази, які вказували б на порушення державним виконавцем чинного законодавства прав боржника як сторони виконавчого провадження щодо виконання рішення суду, не встановлено.
Постановою Одеського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2022 року скасовано та прийнято нове судове рішення.
Визнано бездіяльність старшого державного виконавця Дарницького ВДВС у м. Києві Аліни Степанової, що полягає у неврахуванні у розрахунку заборгованості по аліментам від 14 квітня 2022 року грошових переказів, здійснених ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на загальну суму 157 608,00 грн, 1 716,02 доларів США, 416,64 євро неправомірною.
Зобов`язано Дарницький ВДВС у м. Києві провести повторний розрахунок заборгованості боржника зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 за виконавчим листом № 522/19803/15 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, починаючи з 21 вересня 2015 року до 04 червня 2026 року щомісячно в розмірі 1/3 частини від заробітку та будь-яких доходів з урахуванням переказів, здійснених боржником на загальну суму 157 608,00 грн, 1 716,02 доларів США, 416,64 євро.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з наданих ОСОБА_1 квитанцій вбачається, що сплата боржником на користь стягувача грошових коштів у період з 2016 року до 2021 року здійснювалась саме на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , при чому зі сталою періодичністю, що відповідає періоду сплати аліментів на утримання дитини. Матеріали справи не мають доказів існування інших боргових зобов`язань скаржника ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 , як і не надано доказів відмови останньої від отримання грошових переказів від боржника, що також у сукупності з іншими доказами доводить, що грошові кошти, сплачені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 є саме аліментами на дитину.
Суд апеляційної інстанції не може задовольнити апеляційну скаргу, в частині зобов`язання саме Аліни Степанової , про що ставиться питання в апеляційній скарзі, здійснити перерахунок заборгованості скаржника ОСОБА_1 по аліментам, так як перерахунок має здійснити саме Дарницький ВДВС у м. Києві, в особі державного виконавця цього відділу.
07 грудня 2023 року Дарницький ВДВС у м. Києві звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що скаржник не погоджується із скаргою ОСОБА_1 , оскільки в діях старшого державного виконавця Аліни Степанової не було порушень вимог чинного законодавства. Зокрема вказує, що здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно наданої виписки по операціям на рахунки стягувача ОСОБА_2 , є неможливим, у зв`язку з відсутністю відомостей в графі «Призначення платежу». Державний виконавець відповідно до чинного законодавства та Інструкції з організації примусового виконання рішень не наділений повноваженнями щодо встановлення призначення платежів, а відповідно до частини третьої статті 195 СК України у разі виникнення спору щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів, нарахованої державним виконавцем, такий спір вирішується судом.
Таким чином, порушень у діях їх державного виконавця в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 за виконавчим листом № 522/19803/15 щодо неврахування вказаних  ОСОБА_1  грошових сум зі сплати аліментів на рахунок стягувача не має, а постанова апеляційного суду є незаконною та підлягає скасуванню.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Суди встановили, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2016 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини, починаючи з 21 вересня 2015 року до 04 червня 2026 року щомісячно в розмірі 1/3 частини від заробітку та будь-яких доходів. При цьому, виконавчий лист на виконання вказаного судового рішення був виданий 28 липня 2016 року.
10 грудня 2021 року  ОСОБА_2 звернулась до Дарницького ВДВС у м. Києві з заявою про відкриття виконавчого провадження.
16 грудня 2021 року державним виконавцем Дарницького ВДВС у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 за виконавчим листом №522/19803/15.
04 лютого 2022 року боржником у виконавчому проваджені було надіслано до відділу заяву про долучення до матеріалів виконавчого провадження копій доказів сплати боржником аліментів на користь стягувача на утримання дитини у період з 2016 року до 2021 року на загальну суму 157 608,00 грн, 1 716,02 доларів США, 416,64 євро.
На підтвердження цих обставин заявником надана довідка АК КБ «ПриватБанк» про перерахунок вказаних грошових коштів з картки ОСОБА_1 на картку ОСОБА_2  
13 квітня 2022 року представником боржника було направлено адвокатський запит до виконавчої служби щодо надання розрахунку заборгованості з урахуванням платежів, які були здійснені боржником в добровільному порядку.
Згідно відповіді, наданої державним виконавцем, розрахунок заборгованості було здійснено на підставі середньої заробітної плати по регіону, з огляду на відсутність у виконавця інформації про щомісячні доходи боржника, а також зазначено, що під час проведення розрахунку не було враховано платежі, здійснені божником на користь стягувача, з огляду на відсутність у зазначених переказах призначення платежу із зазначенням «аліменти».
Згідно розрахунку заборгованості по сплати аліментів від 14 квітня 2022 року № НОМЕР_1, складеного старшим державним виконавцем Дарницького ВДВС у м. КиєвіА. Степановою, розмір заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим документом № 522/19803/15-ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси 28 липня 2016 року, стоном на 01 квітня 2022 року складає 369 583,66 грн. 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (стаття 451 ЦПК України).
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження»виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
Згідно зі статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
У частині першій статті 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (стаття 195 СК України).
Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами. Проте у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року в справі № 642/6906/16-ц (провадження № 61-26229св18) зазначено, що «у період з 01 липня 2012 року до 01 липня 2015 року ОСОБА_1 переказував через ПАТ КБ «ПриватБанк» на банківський рахунок ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 12 228 грн. Вказані обставини учасниками справи не заперечуються і у повній мірі підтверджуються обставинами справи, зокрема, квитанціями ПАТ КБ «ПриватБанк». ОСОБА_1 стверджує, що вказані грошові кошти були сплачені в якості добровільної сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , стягнутих з нього рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2010 року. Жодних обставин на підтвердження наявності інших зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження відмови останньої від отримання банківських переказів від боржника у період з 01 липня 2012 року до 01 липня 2015 року. Посилання у касаційній скарзі на відсутність призначення платежу «сплата аліментів» у наданих ОСОБА_2 квитанціях спростовується письмовим повідомленням ПАТ КБ «ПриватБанк» від 23 вересня 2015 року № 20.1.0.0.0/7-20150917/1542, у відповідності до якого до 15.05.2015 року при грошових переказах через термінал самообслуговування ПАТ КБ «ПриватБанк» у платника була відсутня технічна можливість самостійно вказувати призначення платежу, всі платежі позначалися як «поповнення банківської картки в терміналі самообслуговування».
У постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-7500св20) Верховний Суд зробив висновки, що «пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 СК України. Таким чином, з огляду на викладене, враховуючи, що боржником було надано копії квитанцій, у державного виконавця не було підстав їх не враховувати. Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що при здійсненні виконавчого провадження державний виконавець діяв у межах чинного законодавства та наданих йому повноважень, які не передбачають права та обов`язку вимагати від боржника надання квитанцій із зазначенням призначення грошових переказів на ім`я стягувача й не враховувати безпосередньо копії наданих квитанцій. Враховуючи те, що ОСОБА_1 обрано захист, на її думку, порушених прав у відповідності до Розділу VII ЦПК України, суд не вбачає порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції».
Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 642/6906/16-ц (провадження № 61-26229св18), від 26 травня 2021 року у справі № 569/11466/20 (провадження № 61-1534св21), від 25 січня 2023 року у справі № 707/999/21 (провадження № 61-11411св22), від 17 травня 2023 року у справі № 199/2951/21 (провадження № 61-1769св23).
Тому за встановлених обставин цієї справи суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що надані заявником квитанції на підтвердження сплати на користь стягувача аліментів мали б бути враховані державним виконавцем при обрахунку заборгованості ОСОБА_1 за аліментами.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції на постанову Одеського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 522/19803/15-ц.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Є. В. Краснощоков 
 
                                                                                                Д. А. Гудима
 
                                                                                                М. М. Русинчук