КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №363/4884/18                                                                               Головуючий у І інстанції - Чірков Г.Є.
апеляційне провадження №22-ц/824/12548/2023                                 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
07 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 червня 2023 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, - 
 
установив:
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником комерційних структур та має достатні офіційні доходи, які дають можливість надати позику. 
Зазначив, що відповідач є його кумом, з яким він перебував у довірительних стосунках. 
В березні 2018 році між ними укладено письмовий договір позики, оскільки ОСОБА_1 необхідно було погасити борги перед партнерами. 
Грошові кошти передав відповідачу в сумці, про що останній видав йому письмову розписку. 
Позику йому так і не повернуто, термін сплати коштів порушено, в зв`язку з цим на адреси відповідачів надіслав вимоги про дострокове повернення грошових коштів, однак по теперішній час їх так і не повернуто. 
Просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_3 на свою користь суму боргу з врахуванням індексу інфляції в розмірі 117823976, 67 грн. за період з 01 вересня 2019 року по 30 червня 2022 року, три відсотки річних в розмірі 7719988,60 грн. за період з 20 липня 2019 року по 19 липня 2022 року, та проценти за користування позикою в розмірі 25806346,57 грн. за період з 20 липня 2019 року по 19 липня 2022 року, а всього 151350311,84 грн. 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 01 червня 2023 року, позов задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу з врахуванням індексу інфляції в розмірі 117823976,67 грн., три відсотки річних в розмірі 7719988,60 грн., а всього 125543965,27 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції під час судового засідання, розглядаючи позовну заяву не взяв до уваги наведення фактів, які є суттєвими при розгляді справи і випливають із того, що адвокатом Писаренко М.О. здійснюється проведення комплексної експертизи в рамках цивільної справи №363/4884/18.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документу, проте суд першої інстанції оригінал договору позики не досліджував.
Зазначає, що з розписки наданої позивачем не вбачається, що грошові кошти йому надавалися під час написання розписки, та не було надано жодних доказів про реальність договору позики укладеного між ними.
Наголошує, що судове засідання було проведено без належного ознайомлення про дату та час судового розгляду, що в свою чергу позбавило його можливості подати до суду докази, якими він заперечує проти позову.
Просив, скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 червня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що розгляд справи тривав близько 5 років, і за цей час ані представник відповідача, ані жоден з відповідачів не заявляли відзиву, не зверталися до суду з клопотанням про призначення експертизи.
Всі пояснення надавалися усно та не підтверджувались жодними належними та допустимими доказами.
Зазначає, що документи, які було долучено до апеляційної скарги не подавалися до суду першої інстанції, а тому є неналежними та недопустимими доказами.
Крім того, відповідь з Вінницького відділення  КНДІСЕ про забезпечення виконання експертизи не містить жодної інформації по суті справи, експертиза судом не призначалася.
Вказує, що в ході судового засідання 01 червня 2023 року ним було надано до суду для огляду оригінал договору позики та оригінал договору поруки.
Ці докази оглянуто в рамках судового засідання, про що зроблено відповідний запис в протоколі та судовому рішенні.
Зазначає, що відповідач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, проте в судове засідання не прибув, подав заяву про відкладення розгляду справи, про що також зауважено в судовому рішенні.
Наголошує, що відповідач був належним чином інформований про наявність судового процесу, оскільки провадження у справі було відкрито ще у 2018 році, а тому відповідач мав всі можливості для подачі відзиву та доказів, але не скористався цим правом протягом 5 років.
Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 червня 2023 року залишити без змін. 
В судовому засіданні ОСОБА_2 просив відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
В судове засідання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 01 березня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали та підписали договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 88777651,20 грн., що за курсом НБУ на день укладення даного договору становило 3200000 доларів США, а той зобов`язався у строк до 10 вересня 2023 року повернути позивачеві зазначену суму.
Позичальник зобов`язується здійснювати повернення позики частинами до 10 числа в розмірі 4020827,40 грн., що еквівалентно 150000 доларів США щоквартально в строк до 10 вересня 2023 року.
Повернення позики здійснюється у грошовій одиниці України - гривні. 
Сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається еквівалентно суми платежу в доларах США передбаченого п. 4.2 даного договору, відповідно до офіційного курсу НБУ на день оплати.
Сторони домовилися, що в разі якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики або відповідну частину позики, то позикодавець має право вимагати повернення всієї суми позики або частини позики, строки повернення якої порушені, а також стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.
Сторони домовилися, що документом, який підтверджує безспірність заборгованості, буде заява позикодавця, передана зі зворотнім повідомленням позичальникові у порядку, передбаченому ст. 84 ЗУ «Про нотаріат». 
Сторони домовилися, що в разі відмови позичальника від одержання заяви, підтвердженої відміткою особи, що доставляє, або неодержання пошитого відправлення, він вважається повідомленим про її зміст.
На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник 01 березня 2018 року написав розписку, в якій йдеться про отримання ним від позикодавця коштів у вказаній сумі.
Крім того, 01 березня 2018 року між ОСОБА_2 (кредитором), ОСОБА_1 (боржником) та ОСОБА_3 (поручителем) укладено договір поруки.
Згідно п.п. 1.1, 1.2., 2.1., 3.1 вказаного договору, у відповідності до цього Договору Поручитель поручається перед Кредитором за виконання обов`язків ОСОБА_1 - Боржника, що виникли згідно Договору позики, передбаченого ст. 2 цього Договору (надалі іменується «Договір позики»), а саме щодо:
- повернення позиченої грошової суми в розмірі 85777651,20 грн., що за курсом НБУ на день укладення даного договору становить 3200000 доларів США, в порядку та у строки визначені п. 3 та п. 4. Договору позики;
- сплати процентів, пені, неустойки та штрафних санкцій передбачених п.5 Договору позики.
У випадку порушення боржником обов`язку за договором позики, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
Під основним договором в цьому договорі розуміють договір позики від 01 березня 2018 року, укладений між кредитором та боржником.
Поручитель зобов`язаний, у разі порушення боржником обов`язків за договором позики, що передбачений п. 1.1 цього договору, самостійно виконати зазначений обов`язок боржника перед кредитором на підставі письмової вимоги кредитора.
Згідно нотаріально посвідченої та зареєстрованої за №1512 заяви ОСОБА_3 від 01 березня 2018 року остання зазначила, що вищевказаний договір укладається її чоловіком на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають їх вигідними, укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню.
02 жовтня 2018 року позивачем на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надіслано вимоги про дострокове виконання зобов`язання в зв`язку з невиконанням останніми договору позики укладеного 01 березня 2018 року, оскільки п. 4.2. договору позики від 01 березня 2018 року передбачає, що повернення суми позики здійснюється частинами - відповідно до графіка. 
Однак, згідно графіка, 10 червня 2018 року та 10 вересня 2018 року ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити перший та другий платежі у розмірі 4020827,40 грн., що еквівалентно 150000 доларів США. 
Проте, свої зобов`язання щодо часткового погашення суми позики ОСОБА_1 не виконав. 
На підставі наведеного, просив достроково, у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, повернути всю суму позики в повному обсязі.
14 листопада 2018 року ОСОБА_2 на адресу відповідачів також направлено нотаріально посвідчені та зареєстровані за №495 та №496 заяви (вимоги про дострокове виконання зобов`язання), в яких також просив достроково, у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, повернути всю суму позики в повному обсязі.
Разом з тим, одержані кошти у встановлений строк відповідач не повернув й заходів щодо цього не вживає.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що основна сума заборгованості становить 88777651,20 грн.
Розрахунок індексу інфляції за період з 01 вересня 2019 року по 20 червня 30 червня 2022 року в розмірі 29046325,47 грн. та 3% річних за період з 20 липня 2019 по 19 липня 2022 року в розмірі 7719988,60 грн. є вірними та сумнівів не викликають.
Отже, позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, є законними, обґрунтованими.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦКУкраїни передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник згідно ст. 1049 ЦК України зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором.
Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року (справа №754/6016/19) дійшов висновку про те, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вбачається з приписів ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.
У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання.
У цьому разі настає прострочення кредитора.
Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж Кодексу.
При цьому, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора.
Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
У разі солідарного обов`язку (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку в повному обсязі, відповідно до вимог ч. 1 ст. 543 ЦК України.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, оскільки грошове зобов`язання відповідачів перед позивачем вбачається з письмових договорів позики та поруки, а також розписки, яка підписана ОСОБА_1 , що відповідає вимогам письмової форми, якою оформлена між сторонами угода.
У позивача наявні підстави вимагати від відповідача сплатити 3% річних, передбачені ст. 625 ЦК України.
Так, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа №373/2054/16-ц) зазначила, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа №464/3790/16-ц) зазначила, що при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Суд правомірно врахував зазначені висновки при ухваленні рішення.
Відтак, викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 червня 2023 року слід залишити без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 червня 2023 року залишити без змін.     
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 15 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач                                                        К.П. Приходько

Судді                                                                           С.О. Журба 

                                                                                               Т.О. Писана