ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/18884/18                                   Головуючий у 1-й інстанції: Скочок Т.О.
                                                                                     Суддя-доповідач:  Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  20 грудня 2023 року                                                                      м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого          Василенка Я.М.,
суддів                    Мельничука В.П., Оксененка О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2022 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 09.06.2018 №0088600-1310-2658, підписане уповноваженою особою ГУ ДФС у м. Києві.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2022 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 09.06.2018 №0088600-1310-2658 в частині нарахованої суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуваний фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, у розмірі 53   101,20 грн.; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням Головне управління ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати його в частині задоволених позовних вимог як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ГУ ДФС у м. Києві 09.06.2018 прийняло податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №0088600-1310-2658, яким визначило ОСОБА_1 податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуваний фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2017 рік в сумі 58   703,52 грн.
Цей індивідуальний акт за наслідками адміністративного оскарження залишено без змін рішенням ДФС України від 02.10.2018 №15147/Т/99-99-11-02-01-14.
З розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік, вбачається, що сума податкового зобов`язання обчислена наступним чином: 2   445,98 кв. м х 24 грн/кв. м = 58   703,52 грн, де: 2   445,98 кв. м - площа приміщення, на яке нараховано податок; 24 грн/кв. м - ставка податку, визначена з урахуванням встановлених розміру мінімальної заробітної плати (3   200,00 грн) та понижувального коефіцієнту 0,75 до ставки податку відповідно до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві».
Вважаючи зазначене податкове повідомлення-рішення протиправним, а, відтак, таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулася із даним позовом до суду першої інстанції.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення, зокрема, тим, що обчислення контролюючим органом належної до сплати позивачем суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, здійснено без урахування фактичної площі нерухомого майна, яке належить позивачу на праві власності, а саме виходячи 10/100 від 24   459,80 кв. м замість 10/100 від 2   372,60 кв. м.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що податкове повідомлення-рішення є обґрунтованим, оскільки при обчисленні податкового зобов`язання контролюючим органом використовуються відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а доказів внесення до нього змін матеріали справи не містять.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Отже, оскільки апелянт у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволення позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Приписи пп. 266.2.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України визначають, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування у відповідності до пп. 266.3.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
За правилами пп. 266.3.2 п. 266.1 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
При цьому пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України передбачено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 ст. 266 ПК України закріплено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Згідно пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку:
а) за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів «а» або «б» підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;
б) за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпунктів «а» або «б» підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;
в) за наявності у власності платника податку об`єктів житлової нерухомості різних видів, у тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпункту «в» підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;
г) сума податку, обчислена з урахуванням підпунктів «б» і «в» цього підпункту, розподіляється контролюючим органом пропорційно до питомої ваги загальної площі кожного з об`єктів житлової нерухомості;
ґ) за наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів «а»-«г» цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку).
Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Відповідно до абз. 1 пп. 266.7.2 п. 266.6 ст. 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Тобто, за правилами норм Податкового кодексу України, чинного на час виникнення правовідносин, власники об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за виключенням випадків, визначених пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України. При цьому, зміст положень пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України дозволяє дійти до висновку, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості обчислюється контролюючим органом за загальним правилом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас, обчислення цієї бази можливе й на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності. 
Викладеним спростовується посилання апелянта на те, що обчислення суми згаданого податку здійснюється виключно на підставі відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, об`єктом оподаткування, за яким визначено суму податку у розмірі 58   703,52 грн, є нежитлові приміщення, які розташовані по АДРЕСА_1 . Період, за який нарахований податок - 2017 рік.
У свою чергу, матеріали справи свідчать, що 03.02.2003 між ЗАТ «Будіндустрія-Два» (продавець) та ТОВ «Корчуватське підприємство промислового залізничного транспорту - Два» (покупець) був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенком О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1064, який зареєстрований Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації 03.03.2003 за №227-з, що підтверджується реєстраційним написом на договорі купівлі-продажу. 
Із змісту цього договору та акта передачі-прийому від 09.02.2003 вбачається, що ЗАТ «Будіндустрія-Два», як власник та продавець продав, а ТОВ «Корчуватське підприємство промислового залізничного транспорту - Два», як покупець, придбало нежитлову будівлю - адміністративне приміщення (літ. Ш) загальною площею 490,20 кв. м, що складає 21/100 частин від майнового комплексу площею 2   372,60 кв. м, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 21.01.2018 №1750 право власності на нежилу будівлю (літ. «Ш») загальною площею 490,2 кв. м, що складає 21/100 частини від майнового комплексу площею 2 372,6 кв. м, перейшло та зареєстровано за ТОВ «Корчуватське підприємство залізничного транспорту-2» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенко О.О. від 03.02.2003 №1064, та зареєстрованого в Бюро 03.03.2003.
У подальшому, 23.07.2013 між ТОВ «Корчуватське підприємство промислового залізничного транспорту - Два» (як продавцем) і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - як покупцями, укладено договір купівлі-продажу нежилої будівлі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П., який зареєстровано у реєстрі за №1177. Предметом вказаного договору купівлі-продажу нежилої будівлі від 23.07.2013 визначена саме нежила будівля адміністративного приміщення (літ. Ш), загальною площею 490,20 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та яка відчужена ТОВ «Корчуватське підприємство промислового залізничного транспорту - Два» в рівних частках на користь кожного з покупців: ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
Згідно акта приймання-передачі нежитлової будівлі від 23.07.2013 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 прийнято від ТОВ «Корчуватське підприємство промислового залізничного транспорту - Два» у власність, у рівних частках кожна, нежилу будівлю адміністративне приміщення (літ. Ш), загальною площею 490,20 кв. м, що складає 21/100 частин від майнового комплексу площею 2   372,60 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі продажу від 23.07.2013, а саме - ОСОБА_1 - 10/100 частин, а ОСОБА_2 - 11/100 частин.
Із змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.06.2018 №128533374 вбачається, що документом, на підставі якого проведено реєстраційні дії у вигляді реєстрації права власності ОСОБА_1 на частину нежитлового приміщення, визначено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі номер 1177, виданий 23.07.2013, приватний нотаріус Панченко А.П. При цьому, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зазначено інших документів як підстави виникнення (набуття) права власності у позивача на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Встановлені вище обставини у своєму взаємозв`язку дають підстави погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 на праві власності ніколи не належали 2   445,98 кв. м в об`єкті нерухомого майна загальною площею 24   459,80 кв. м, розташованому у АДРЕСА_1 . У свою чергу, факт належності на праві власності позивача 10/100 частин нежилої будівлі адміністративного приміщення (літ. Ш), загальною площею 490,20 кв. м, що складає 21/100 частин від майнового комплексу площею 2   372,60 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується матеріалами справи.
Посилання ж апелянта на те, що при обчисленні податкового зобов`язання відповідачем вірно використовувалася лише інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які в силу ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», колегія суддів вважає помилковим, оскільки, як вже було неодноразово підкреслено вище, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості обчислюється контролюючим органом за загальним правилом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак обчислення цієї бази можливе й на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності. 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність прийняття ГУ ДФС у м. Києві податкового повідомлення-рішення від 09.06.2018 №0088600-1310-2658 в частині нарахованого податкового зобов`язання у сумі 53   101,20 грн. Будь-яких заперечень щодо неправильності обчислення судом першої інстанції цієї суми в апеляційній скарзі не зазначено.
При цьому, проаналізувавши вказані вище та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.
Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).
Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2022 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст. ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                                                      Василенко Я.М.
Судді:                                                                                Мельничук В.П. 
                                                                                                    Оксененко О.М.