РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2023 року 
м. Рівне

Справа № 569/332/21
Провадження № 22-ц/4815/957/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Шимків С.С., Ковальчук Н.М.,
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 червня 2023 року, ухвалене в складі судді Кушнір Н.В., повний текст рішення складено 30 червня 2023 року у справі № 569/332/21,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Позов обґрунтовано тим, що між сторонами у простій письмовій формі було укладено договір позики, що підтверджується відповідною розпискою від 12 грудня 2017 року. За його умовами, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 60 000 доларів США позики, яку зобов`язався повернути до 17 січня 2018 року. 
Станом на день подачі позову боржник кошти не повернув, зобов`язання за договором позики не виконав. 
Тому просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь борг у розмірі 2 120 175 грн. 75 коп., з яких 1 704 000 грн. - основна сума заборгованості, 263 656 грн. 08 коп. - пеня, 152 519 грн. 67 коп. - 3 % річних від простроченої суми та судові витрати.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 22 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 2 120 175 грн. 75 коп., судовий збір у розмірі 11 350 грн. 00 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн. 00 коп.
В позовних вимогах ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволені позовних вимог повністю.
Вказує, що спірну розписку написав під тиском та примусом третіх осіб.
Зазначає, що суд необґрунтовано відмовив в задоволені клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та судової психологічної експертизи.
Покликається на те, що дата договору (написання розписки) не відповідає дійсності.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує доводи останньої просить рішення суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає в повній мірі.
Установлено, що відповідачем написана розписка від 12 грудня 2017 року наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 , 1998 року народження, проживаю: м. Рівне, взяв в борг у ОСОБА_4 60 000 доларів США зобов`язувався повернути 17 січня 2018 року, умов усної домовленості не виконав, тому зобов`язуюся віддати нерухомість у м. Львів, а саме однокімнатну квартиру ЖК “Місто трав” АДРЕСА_1 . Розписку написав особисто, добровільно.
На час розгляду справи відповідач свій обов`язок щодо повернення суми боргу перед позивачем не виконав.
Факт особистого написання розписки позичальником не заперечується.
Матеріали справи не містять доказів, що між сторонами виникли якісь інші правовідносини, на підставі яких могла бути написана розписка від 12 грудня 2017 року. Відповідач на такі обставини не посилався.
Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) зроблено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 757/21587/16-ц, та у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Відповідно до частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76, частиною першою статті 77, частиною другою статті 78 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, виходив із того, що між сторонами існують боргові зобов`язання, які підтверджуються розпискою від 12 грудня 2017 року, відповідно до якої між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про обов`язок повернення ОСОБА_2 коштів у розмірі 60 000,00 дол. США до 17 січня 2018 року, але ці боргові зобов`язання не було виконано відповідачем.
Наявність боргової розписки у кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації за неналежне виконання зобов`язання.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц та від 28 квітня 2020 року у справі № 902/417/18.
Встановивши, що відповідач не виконав свого зобов`язання за договором позики, в результаті чого утворилася заборгованість, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з позичальника на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 2 120 175 грн. 75 коп., з яких 1 704 000 грн. - основна сума заборгованості, 263 656 грн. 08 коп. - пеня, 152 519 грн. 67 коп. - 3 % річних.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 не отримував коштів, визначених розпискою, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до правової позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Апеляційна скарга не міститься доводів щодо неправильного визначення судом першої інстанції розміру заборгованості за договором позики, присудженої до стягнення та штрафних санкцій.
Встановлення джерела походження коштів, переданих в позику не входить до предмету доказування у розглядуваній справі.
Доводи апеляційної скарги, що дата договору не відповідає дійсності, взагалі не має правового значення, так як договір позики є укладеним з моменту передання коштів і може не співпадати із датою складання розписки, яка лише посвідчує цей факт. Тобто складання розписки може бути оформлено пізніше передання коштів, а не до цього факту. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, який підтриманий у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 752/19567/14-ц.
Доводи апеляційної скарги про те, що розписка написана під тиском та примусом третіх осіб не заслуговує на увагу, оскільки договір позики відповідач не оспорював, у судовому порядку не просив визнати його недійсним правочином, відповідно до положень статті 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним).
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано залишив без задоволення клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та судової психологічної експертизи не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Частиною першою статті 103 ЦПК України визначено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 103 ЦПК України питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну.
Відповідач визнавав факт написання ним розписки особисто, разом із тим, не надав належних доказів на підтвердження вчинення цих дій під тиском. Крім того, завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація підпису (який визнає сам ОСОБА_2 ), а не встановлення емоційних реакцій та стану особи при написанні документа.
Суд апеляційної інстанції при вирішенні справи враховує, що встановлення фактів отримання/неотримання грошових коштів, так само як і наявність/відсутність тиску у формі фізичного та психологічного насильства з боку третіх осіб, є тими обставинами, які встановлюються судом на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які оцінюються судом в їх сукупності відповідно до статті 89 ЦПК України.
Ураховуючи, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволені заявлених клопотань про призначення експертиз, підстав для задоволення таких судом апеляційної інстанції немає.
За наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 червня 2023 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 листопада 2023 року.

Головуючий :                                                         Гордійчук С.О.

Судді :                                                                        Шимків С.С.

                                                                               Ковальчук Н.М.