ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/177/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.; 

Секретар судового засідання (за дорученням головуючого судді): Соловйова Д.В.;
За участю представників сторін:
Від позивача: Гуменюк О.О.
Від відповідача: Шевченко М.В.;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Карнишова Романа Юрійовича
на рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2023
по справі № 916/177/23
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ,,БЕСТ ЛІЗИНГ"
до Фізичної особи-підприємця Карнишова Романа Юрійовича
про стягнення 758913,79 грн,
(суддя місцевого господарського суду:  Лічман Л.В., Господарський суд Одеської області), 

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ,,БЕСТ ЛІЗИНГ” (далі – ТОВ ,,БЕСТ ЛІЗИНГ”) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з Фізичної особи-підприємця Карнишова Романа Юрійовича (далі – ФОП Карнишов Р.Ю.) заборгованість у розмірі 758913,79 грн, з яких 444140,26 грн. простроченої заборгованості за лізинговими платежами, 70445,50 грн 24% річних, 61461,29 грн. інфляційних втрат, 131189,42 грн. пені за несвоєчасне внесення лізингових платежів, 51677,32 грн. штрафу за неподання відомостей про стан та місцезнаходження майна. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 3000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Обґрунтовуючи позов, ТОВ ,,БЕСТ ЛІЗИНГ” посилається на приписи ст.ст. 525, 526, 543, 554, 625 Цивільного кодексу України, умови договору фінансового лізингу від 17.08.2021 № 210817-2/ФЛ-Ф-А, додатків до нього,  акт прийому-передачі об`єкта лізингу від 20.08.2021, вимогу від 06.07.2022 вих. № 2001 про сплату штрафу, повідомлення від 08.07.2022 а вих. № 2062  про одностороннє розірвання (відмову від) договору фінансового лізингу тощо та вказує на невиконання відповідачем умов названого вище договору в частині здійснення оплат, пов`язаних з використанням об`єкта лізингу, та надання інформації про стан останнього.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 по справі №916/177/23 прийнято відмову ТОВ ,,БЕСТ ЛІЗИНГ від позову в частині стягнення 36742,76 грн. простроченої заборгованості за лізинговими платежами, 5495,03 грн. 24% річних, 1128,66 грн. інфляційних нарахувань, 10544,79 грн. пені; провадження у справі № 916/177/23 в частині стягнення 36742,76 грн простроченої заборгованості за лізинговими платежами, 5495,03 грн. 24% річних, 1128,66 грн. інфляційних нарахувань, 10544,79 грн. пені - закрито; позов задоволено частково, стягнуто з ФОП Карнишова Романа Юрійовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ,,БЕСТ ЛІЗИНГ 407397 грн. 50 коп. простроченої заборгованості за лізинговими платежами, 20000 грн. 00 коп. 24% річних, 60332 грн. 26 коп. інфляційних нарахувань, 50000 грн. пені, 10000 грн. 00 коп. штрафу, 10575 грн. 04 коп. судового збору, 2786 грн. 89 коп. витрат на професійну правничу допомогу адвоката; в решті позову відмовлено.
В оскаржуваному рішенні суд зазначив, що позовна вимога про стягнення 407397,50 грн. простроченої заборгованості за лізинговими платежами підлягає задоволенню.
Також з огляду на те, що матеріалами справи підтверджено невиконання відповідачем зобов`язань за Договором по внесенню лізингових платежів та наданню інформації щодо стану та адреси базування Об`єкту лізингу, господарський суд дійшов висновку, що ТОВ ,,БЕСТ ЛІЗИНГ” вірно нарахувало:
-    64950,47 грн. 24% річних;
-    60332,26 грн. інфляційних втрат;
-   120644,63 грн. пені;
-    51677,32 грн. штрафу.
Приймаючи до уваги те, що ТОВ ,,БЕСТ ЛІЗИНГ” не надано будь-яких доказів завдання йому збитків внаслідок порушення ФОП Карнишовим Р.Ю. зобов`язань, те, що в Україні введено воєнний стан, який об`єктивно вплинув на ділову активність в державі, в т.ч. на спроможність відповідача здійснювати лізингові платежі, те, що до введення воєнного стану ФОП Карнишов Р.Ю. їх вносив за Графіком, те, що відповідачем після розірвання Договору з ініціативи позивача повернуто автомобіль, те, що розміри передбачених Договором штрафу, пені та 24% річних є занадто великими та надмірно обтяжливими для відповідача в умовах воєнного стану, те, що неустойка як вид відповідальності не має на меті надмірне збагачення кредитора за рахунок боржника, суд, з урахуванням майнових інтересів обох сторін, зменшив заявлені позивачем до стягнення: штраф в сумі 51677,32 грн до 10000,00 грн, пеню в сумі 120644,63 грн – до 50000,00 грн, 24% річних в сумі 64950,47 грн – до 20000,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ФОП Карнишов Роман Юрійович звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області  по справі №916/177/23 в частині стягнення з ФОП Корнишова Р.Ю. на користь ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» 20000 грн. 24% річних, 60332 грн. 26 коп. інфляційних нарахувань, 5000 грн. пені, 10000 грн. штрафу скасувати та прийняти нове рішення – про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.
На переконання апелянта, судом першої інстанції неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок невірної оцінки наданих доказів.
Заявник апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не в достатній мірі надав оцінку тому, що на час повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України відповідач перебував на території м.Маріуполь, який фактично був відрізаний від території України і бойові дії на території якого розпочались з перших днів війни. Відповідач лише через певний час зміг залишити територію бойових дій, про що свідчить довідка від 16.05.2022 №1309-5001600152 про фактичне місце проживання/перебування у м.Львові. Також, перебуваючи у м.Львові відповідач звернувся до поліції із заявою про вчинення злочинів окупаційними військами рф в період часу з 28.02.2022 по 13.05.2022 відносно нього та його власності.
Відповідач у скарзі також зазначає про форс-мажорні обставини та вказує, що Торгово-промислова палата України підтверджує, що обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами, як для суб`єктів господарювання, так і для населення. На переконання апелянта існуючі обставини у даній справі встановлюють причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконання відповідачем своїх господарських зобов`язань. Крім того, надані суду банківські виписки містять в сбі вичерпну інформацію щодо надходження коштів на рахунки апелянта, а саме те, що з 24.02.2023 на банківський рахунок не зайшло жодної копійки.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.06.2023 апеляційну скаргу ФОП Карнишова Р.Ю. на рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 по справі №916/177/23 залишено без руху, як таку, що не відповідає вимогам  ст.258 Господарського процесуального кодексу України, та роз`яснено, що у випадку не усунення скаржником вказаних недоліків, апеляційну скаргу буде повернуто апелянту.
26.06.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ФОП Карнишова Романа Юрійовича надійшла заява про усунення недоліків, допущених при поданні апеляційної скарги на рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 по справі №916/177/23, в якій апелянт надав докази доплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4026 грн.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Карнишова Романа Юрійовича на рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 по справі №916/177/23; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/177/23.
06.07.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/177/23.
20.07.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ ,,БЕСТ ЛІЗИНГ" надійшов відзив на апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Карнишова Романа Юрійовича, в якому позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
На думку позивача, у рішенні суду першої інстанції належним чином враховані і досліджені всі обставини справи, означене рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права та вірним застосуванням норм матеріального права.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.07.2023 призначено розгляд апеляційної скарги ФОП Карнишова Романа Юрійовича на рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 по справі №916/177/23 на 25.09.2023 року об 11-00 год.
19.09.2023 від ТОВ ,,БЕСТ ЛІЗИНГ" надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.09.2023 задоволено клопотання ТОВ ,,БЕСТ ЛІЗИНГ" про проведення судового засідання в режимі відеоконференції по справі №916/177/23 поза межами приміщення суду призначено на 25.09.2023 року об 11-00 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку EASYCON.
В судовому засіданні представники сторін підтримали доводи та вимоги, викладені ними письмово.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, відзив на неї, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 17.08.2021 між ТОВ ,,БЕСТ ЛІЗИНГ” (Лізингодавець) та ФОП Карнишовим Р.Ю. (Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 210817-2/ФЛ-Ф-А (Договір).
Об`єкт лізингу: найменування – автомобіль Volvo XC60; детальний опис згідно додатку ,,Специфікація” до Договору (п.4.1 Договору);  загальна вартість об`єкта лізингу з ПДВ 20% – 1722577,50 грн (п.4.2 Договору); строк лізингу – 48 місяців (п.5.1 Договору); максимальний термін передачі, з урахуванням положень додатку ,,Загальні умови”, – 30.09.2021 р. (п.5.2 Договору); місце передачі: 04073, м. Київ, просп. Степана Бандери, буд. 24-Д (п.5.3 Договору); мінімальний строк для дострокового придбання (з дати передачі) – 13 місяців (п.5.4 Договору); адреса базування (зберігання): 65000, м. Одеса, вул. Тополина, 18/2 (п.5.5 Договору); гранична дата сплати авансового лізингового платежу – 31.08.2021 р. (п.5.6 Договору); Лізингоодержувач здійснює платежі згідно додатку ,,Графік сплати лізингових платежів” та інших умов Договору та чинного законодавства (п.8 Договору); валюта грошового еквіваленту зобов`язань за Договором (валюта Договору) – долар США (п.9 Договору).
Додатки до Договору: ,,Загальні умови договору”, ,,Графік сплати лізингових платежів”, ,,Специфікація”, ,,Страхування”, ,,Технічний асістанс”, ,,Довідка (типова форма) про технічний стан Об`єкта лізингу та фактичну адресу базування (зберігання)”, ,,Акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності на Об`єкт лізингу”, ,,Поняття нормального зносу”.
Лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування об`єкт лізингу (Об`єкт лізингу), найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна одиниці, кількість, вартість і загальна вартість якого на момент укладення Договору наведені в додатку ,,Специфікація” (Специфікація), а Лізингоодержувач зобов`язується прийняти Об`єкт лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього Договору. По закінченню строку лізингу до Лізингоодержувача переходить право власності на Об`єкт лізингу згідно умов цього Договору (за виключенням випадків, передбачених Договором та/або законодавством). Найменування фінансової операції: фінансовий лізинг (п.1.1 додатку ,,Загальні умови Договору” до Договору).
Строк користування Лізингоодержувачем Об`єктом лізингу (строк лізингу) складається з періодів (місяців) лізингу, зазначених в додатку ,,Графік сплати лізингових платежів” до Договору (Графік) та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі Об`єкта лізингу, але в будь-якому випадку не може бути менше одного року (п.1.2 додатку ,,Загальні умови Договору” до Договору).
У випадку, якщо авансовий лізинговий платіж, визначений у Графіку сплати лізингових платежів (додаток до Договору), становить менше, ніж 20% від загальної вартості Об`єкта лізингу, визначеної в п.4.2 Договору, то числом сплати лізингового платежу 1-го періоду лізингу є порядковий номер дня у відповідному календарному місяці дати, яка визначається шляхом додавання чотирьох календарних днів до дати підписання акту (наприклад: дата підписання сторонами акту – 04 лютого 2021 року. Черговий лізинговий платіж 1-го періоду лізингу сплачується 08 лютого 2021 року. Наступні чергові лізингові платежі – кожного 08 числа календарного місяця протягом усього строку лізингу)… (п.2.1.7.1 додатку ,,Загальні умови Договору” до Договору).
Період лізингу – це період строку лізингу, який дорівнює 1 (одному) місяцю. Перший період лізингу починається з дати підписання акту (п.2.1.8 додатку ,,Загальні умови Договору” до Договору).
Усі платежі за Договором Лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати у число сплати, в національній валюті України (гривні) відповідно до Графіку та Загальних умов, а також інших положень цього Договору (зокрема, з врахування коригування згідно п.2.2.1 Загальних умов) та/або чинного законодавства шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Лізингодавця. Лізингові платежі включають: платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості Об`єкта лізингу (з врахуванням коригування, вказаного в пунктах 2.5, 2.6 Загальних умов); винагороду (комісію) Лізингодавцю за отриманий у лізинг Об`єкт лізингу з врахуванням коригування, вказаного в пунктах 2.2.1, 2.7– 2.9, 3.5 Загальних умов (Винагорода). При цьому сторони погодили, що такі лізингові платежі за цим Договором не містять покупної ціни, передбаченої цим Договором, і, у сукупності, є платою за користування Об`єктом лізингу (п.2.2 додатку ,,Загальні умови Договору” до Договору).
На дату сплати (число сплати), визначену п.2.2 Загальних умов, кожен лізинговий платіж (крім авансового лізингового платежу; включаючи Викупний лізинговий платіж), який підлягає сплаті згідно Графіку та Загальних умов, а у випадку збільшення Лізингодавцем розміру лізингових платежів на підставі пункту 2.9 Загальних умов – згідно зі скоригованою Лізингодавцем у односторонньому порядку новою редакцією Графіку та Загальних умов, коригується (збільшується) на суму коригування Винагороди… (п.2.2.1 додатку ,,Загальні умови Договору” до Договору).
Авансовий лізинговий платіж, визначений у Графіку сплати лізингових платежів (додаток до Договору), з урахуванням пункту 2.6 Загальних умов, Лізингоодержувач зобов`язаний сплатити протягом трьох банківських днів з моменту відправлення рахунку Лізингодавцем, але не пізніше ніж в дату, зазначену сторонами в пункті 5.6 цього Договору, та в сумі Авансового лізингового платежу, визначеному у Графіку сплати лізингових платежів (додаток до Договору) незалежно від отримання рахунку… (п.2.3 додатку ,,Загальні умови Договору” до Договору).
Якщо строк сплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий (вихідний, святковий або ін.) день, Лізингоодержувач зобов`язаний сплатити такий платіж не пізніше останнього робочого дня, який передує такому вихідному (святковому та ін.) дню (п.2.4 додатку ,,Загальні умови Договору” до Договору).
Приймання Лізингоодержувачем Об`єкта лізингу в лізинг оформлюється шляхом складання акту. Підписання Лізингоодержувачем акту підтверджує в т.ч. належну якість, комплектність, справність Об`єкта лізингу і відповідність Об`єкта лізингу вимогам Лізингоодержувача та умовам Договору. З моменту підписання сторонами акту до Лізингоодержувача переходять усі ризики, пов`язані з користуванням та володінням Об`єктом лізингу (в тому числі ризики випадкового знищення чи пошкодження Об`єкта лізингу, ризики, пов`язані з відшкодуванням збитків та шкоди, завданої третім особам внаслідок користування Об`єктом лізингу)… (п.3.4 додатку ,,Загальні умови Договору” до Договору).
Лізингоодержувач зобов`язаний: щоквартально (не пізніше 10 календарних днів з моменту закінчення відповідного звітного кварталу) письмово інформувати Лізингодавця про стан та адресу базування Об`єкта лізингу шляхом направлення Лізингодавцю звіту у формі, встановленою додатком ,,Довідка” до Договору. В разі настання з Об`єктом лізингу подій, які мають ознаки Страхового випадку, Лізингоодержувач зобов`язаний негайно, але в будь-якому випадку не пізніше 24 годин з моменту настання таких подій, письмово та засобами електронного зв`язку інформувати про це Лізингодавця шляхом направлення йому звіту у формі, встановленій додатком ,,Довідка” до Договору (п.5.2.1 додатку ,,Загальні умови Договору” до Договору).
Сторони погодили, що Лізингодавець має право в односторонньому порядку змінити умови цього Договору в таких випадках: Лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або в повному обсязі) та прострочення сплати становить більше 60 (шістдесяти) календарних днів з дня настання строку платежу, встановленого в цьому Договорі (п.6.1.1 додатку ,,Загальні умови Договору” до Договору); Лізингоодержувач протягом строку дії цього Договору порушує умови будь-яких договорів фінансового лізингу, оперативного лізингу (оренди), користування, прокату та інших договорів, укладених сторонами (п.6.1.3 додатку ,,Загальні умови Договору” до Договору).
У будь-якому випадку, незважаючи на те, вирішить Лізингоодержувач скористатися можливістю здійснити Викупний платіж, або не вирішить, Лізингодавець має право у односторонньому порядку відмовитись від Договору (розірвати Договір) та вилучити Об`єкт лізингу у випадках, передбачених пунктами 6.1.1 – 6.1.4, 6.1.8 Загальних умов… (п.6.6 додатку ,,Загальні умови Договору” до Договору).
Сторони звільняються від відповідальності у разі затримки виконання зобов`язання або невиконання своїх обов`язків за Договором, якщо вказані затримки чи невиконання виникли внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин). До обставин непереборної сили належать: війна, страйки, пожежі, вибухи, повені чи інші стихійні лиха, дії чи бездіяльність органів влади та/або управління України чи інших країн, які безпосередньо впливають на виконання сторонами їх обов`язків за Договором (п.8.1 додатку ,,Загальні умови Договору” до Договору).
Сторони зобов`язані письмово, не пізніше 10 (десяти) діб з моменту настання обставин непереборної сили, повідомити одна одну про настання таких обставин, якщо вони перешкоджають належному виконанню цього Договору. Підтвердженням настання обставин непереборної сили є виключно офіційне підтвердження таких обставин Торгово-промисловою палатою України (п.8.2 додатку ,,Загальні умови Договору” до Договору).
Якщо обставини, вказані в пункті 8.1 Загальних умов, продовжують діяти протягом 30 (тридцяти) днів з дати їх виникнення, то сторони проводять переговори з метою визначення заходів, яких слід вжити. У випадку, якщо на протязі наступних 10 (десяти) днів сторони не зможуть домовитися, Лізингодавець може прийняти рішення про вилучення Об`єкта лізингу, а Лізингоодержувач зобов`язаний повернути Об`єкт лізингу Лізингодавцю на протязі 15 (п`ятнадцяти) днів з моменту прийняття такого рішення, при цьому усі раніше сплачені Лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають (п.8.3 додатку ,,Загальні умови Договору” до Договору).
Даний Договір набирає чинності (вважається укладеним) після його підписання сторонами (в т.ч. обов`язкового підписання сторонами додатків ,,Загальні умови Договору”, ,,Специфікація”, ,,Довідка”, ,,Страхування”, ,,Акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності на Об`єкт лізингу”, ,,Графік сплати лізингових платежів”, ,,Технічний асістанс”, ,,Поняття нормального зносу” до Договору) (п.10.1 додатку ,,Загальні умови Договору” до Договору).
З матеріалів справи вбачається, що 20.08.2021 сторони оформили акт прийому-передачі Об`єкта лізингу в користування за Договором, де засвідчили факт прийому-передачі у користування (фінансовий лізинг за Договором) нового загального легкового універсала Volvo, моделі XC60, 2020 р. випуску, від Лізингодавця Лізингоодержувачу.
Договір, додатки до нього та акт прийому-передачі Об`єкта лізингу в користування підписано повноважними представниками та скріплено печаткою ТОВ ,,БЕСТ ЛІЗИНГ”.
Сторонами не заперечується, що: Лізингодавець скористався наданим п.6.6 додатку ,,Загальні умови Договору” правом та достроково розірвав Договір шляхом направлення повідомлення від 08.07.2022 за вих. № 2062 у зв`язку з порушенням Лізингоодержувачем Графіку платежів за Договором; Лізингоодержувачем повернуто Лізингодавцю автомобіль, про що також свідчить відповідний акт прийому-передачі Об`єкта лізингу від 03.08.2022.
У подальшому, вказуючи на неоплату Лізингоодержувачем лізингових платежів (7-11 періоди лізингу згідно Графіку) та невиконання передбаченого п.5.2.1 додатку ,,Загальні умови Договору” обов`язку щодо письмового інформування Лізингодавця про стан та адресу базування Об`єкта лізингу, ТОВ ,,БЕСТ ЛІЗИНГ” звернулось до Господарського суду Одеської області з відповідними позовними вимогами.
Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За приписами ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із приписами ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилами ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст.530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Аналогічні положення містяться в ч.ч.1, 7 ст.193 Господарський кодексу України, в яких визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Статтею 806 Цивільного кодексу України (із змінами)  закріплено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.
Частинами 1, 2, 3, 7 ст. 292 Господарського кодексу України (із змінами)  передбачено, що лізинг –  це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне володіння та користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів – фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо. Об`єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні засоби, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.  Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.
Згідно абз.6 ч.1 ст.1 Закону України ,,Про фінансовий лізинг” (із змінами)  фінансовий лізинг – вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, а також які передбачають при цьому додержання принаймні однієї з ознак (умов) фінансового лізингу, передбачених пунктами 1 – 4 частини першої статті 5 цього Закону.
Відповідно до п.п. 2, 3, 4, 5 ч.1 ст.20 Закону України ,,Про фінансовий лізинг” (із змінами) лізингодавець має право: здійснювати перевірки дотримання лізингоодержувачем умов володіння та користування об`єктом фінансового лізингу, його утримання та експлуатації; у випадках, передбачених законом та/або договором фінансового лізингу, відмовитися від договору фінансового лізингу, стягнути з лізингоодержувача несплачені лізингові платежі, термін сплати яких настав на дату такої відмови, вимагати повернення об`єкта фінансового лізингу та у разі невиконання лізингоодержувачем обов`язку щодо повернення об`єкта фінансового лізингу - сплати неустойки у розмірі, встановленому цим Законом, за володіння та користування об`єктом фінансового лізингу за час прострочення повернення об`єкта фінансового лізингу, якщо інший розмір неустойки не визначений договором фінансового лізингу;  стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість відповідно до умов договору фінансового лізингу та законодавства; вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків, у тому числі оплати ремонту, відшкодування витрат на ремонт об`єкта фінансового лізингу, та/або сплати інших платежів, безпосередньо пов`язаних з виконанням договору фінансового лізингу, відповідно до умов такого договору та законодавства.
В п. 3 ч. 2, ч.3 ст.21 Закону України ,,Про фінансовий лізинг” (із змінами) визначено, що лізингоодержувач зобов`язаний: своєчасно сплачувати передбачені договором фінансового лізингу лізингові та інші платежі. Лізингоодержувач може мати також інші права та обов`язки відповідно до умов договору фінансового лізингу, цього Закону та нормативно-правових актів, що регулюють відносини фінансового лізингу.
Так, між сторонами виникли господарські зобов`язання, підставою яких є письмовий Договір фінансового лізингу. При цьому Лізингодавцем належним чином виконано взяті на себе зобов`язання за Договором та передано Лізингоодержувачу обумовлений Об`єкт лізингу.
В свою чергу Лізингоодержувачем умов Договору та додатків до нього не оплачено 407397,50 грн. лізингових платежів  (7-11 періоди лізингу), у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» в цій частині.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги ФОП Карнишова Р.Ю., останнім не оскаржується рішення місцевого господарського суду в частині стягнення заборгованості у розмірі 407397,50 грн. простроченої заборгованості за лізинговими платежами, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст.269 Господарського процесуального кодексу України, рішення в цій частині не переглядає.
Стосовно доводів та вимог апеляційної скарги в частині необхідності скасування рішення суду першої інстанції про стягнення інфляційних нарахувань та 24% річних.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Інфляційні  нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу, не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються  інфляційні  втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).
При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.
Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.
Враховуючи викладене, з огляду на правову природу річних та інфляційних нарахувань, в також у зв`язку з відсутністю можливості у суду зменшити відповідні нарахування в силу Закону, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача  20000 24% річних та 60332,26 грн.  підлягають задоволенню, оскільки їх розмір є арифметично правильним та обгрунтованим.
Стосовно висновків суду першої інстанції в частині стягнення пені та штрафу, судова колегія зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому  Господарським кодексом України, іншими законами та договором.
Частинами 1, 2, 4 ст. 217 Господарського кодексу України встановлено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.
Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання
У статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно з приписами ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати  штрафні санкції  надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право  зменшити  розмір санкцій. 
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 29.09.2020 у справі №909/1240/19 (909/1076/19), від 24.12.2020 №914/1888/19, від 26.01.2021 №916/880/20, від 23.01.2021 №921/580/19, від 26.01.2021 №916/880/20.
Норми матеріального права, а саме ст. 233 Господарського кодексу України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлює, що суд має право  зменшити  розмір санкцій, якщо належні до сплати  штрафні санкції  надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Неустойка, виходячи з приписів ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.
Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу,  пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу,  пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.
Правовий аналіз названих статей Цивільного кодексу  Господарського кодексу України свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. В чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Судом при цьому враховуються фактичні обставини справи та надається оцінка наявним доказам, якими заявник обґрунтовує свої заперечення.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Поряд з цим суд враховує, що 24.02.2022 року Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року.
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи обставини справи, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо можливості зменшення розміру пені та штрафу.
Стосовно посилань апелянта на форс-мажорні обставини, які є підставою для звільнення від сплати штрафних санкцій, а також 24% річних та інфляційних, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.617 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.218 Господарського кодексу України та ст.14-1 Закону ,,Про торгово-промислові палати в Україні” форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.
Слід зауважити, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести. Зазначений висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 21.07.2021 по справі № 912/3323/20.
Виходячи зі змісту цієї норми та обов`язкових для врахування за правилами ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України правових висновків, викладених, окрім вже названої постанови від 21.07.2021 по справі № 912/3323/20, у постановах Верховного Суду від 15.06.2018 по справі № 915/531/17, від 26.05.2020 по справі № 918/289/19, від 17.12.2020 по справі № 913/785/17, від 30.11.2021 по справі № 913/785/17, суд зазначає, що: відповідно до ст.14-1 Закону України ,,Про торгово-промислові палати в Україні” засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифіката про форс-мажорні обставини покладено на Торгово-промислову палату України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати; форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання; доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання.
З матеріалів справи вбачається, що ФОП Карнишов Р.Ю. не сплачує лізингові платежі, штраф, пеню, 24% річних, інфляційні втрати, вважаючи, що на можливість належним чином виконати зобов`язання за Договором вплинули форс-мажорні обставини у вигляді війни в України, які призвели до знищення або викрадення окупантами належного відповідачу майна в м. Маріуполі.
Не ставлячи під сумнів те, що війна та пов`язані з нею події є обставинами непереборної сили, господарський суд вказує, що відповідачем не надано доказів того, що у даному випадку форс-мажор призвів до того, що Лізингоодержувач не може вносити лізингові платежі та/або надавати інформацію Лізингодавцю про стан та адресу базування Об`єкта лізингу.
ФОП Карнишовим Р.Ю. до відзиву додано банківські виписки, які жодним чином ним в тексті відзиву не проаналізовано на предмет відсутності коштів для розрахунків з ТОВ ,,БЕСТ ЛІЗИНГ” під час воєнного стану. До того ж відсутні відомості, що рахунки в АТ ,,Сенс банк”, які зазначені в цих банківських виписках, є єдиними відкритими на його ім`я.
Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що ФОП Карнишов Р.Ю. на виконання п.8.2 Загальних умов Договору протягом 10 діб з моменту настання обставин непереборної сили або в інший строк повідомив ТОВ ,,БЕСТ ЛІЗИНГ” про форс-мажор, який перешкоджає належному виконанню Договору. Також відповідач не надав доказів звернення до Торгово-промислової палати України за офіційним підтвердженням обставин непереборної сили та з невідомих причин не ініціював переговори з позивачем у порядку п.8.3 Загальних умов Договору щодо дострокового повернення автомобіля. При цьому суд зауважує, що ФОП Карнишов Р.Ю., який, за його твердженнями, у травні 2022 року залишив територію активних бойових дій, продовжував користуватись Об`єктом лізингу до серпня 2022 року, а, отже, повинен сплатити вартість користування ним.
З урахуванням наведеного, господарський суд правомірно та обгрунтовано  відхилив посилання відповідача стосовно того, що виникнення форс-мажорних обставин є підставою для звільнення його в даному випадку від виконання договірних зобов`язань чи від відповідальності за неналежне виконання Договору, натомість судом враховано обставини щодо перебування відповідача а окупованій території та військовий стан, що стало підставою для зменшення пені та штрафу.
Також судова колегія зазначає, що інфляційні витрати та 3% річних не можуть зменшуватися чи взагалі не сплачуватися, з огляду на вимоги діючого законодавства, зокрема ст.625 Господарського процесуального кодексу України, якою встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що питання стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд. Встановлення конкретного розміру зменшення за умов наявності підстав для його застосування,  є дискреційним  повноваженням суду, який застосовує таке зменшення  діюче законодавство не містить норми, яка б визначала конкретну формулу для визначення розміру відсотку зменшення, що зумовлює використання апеляційним судом загальних принципів, визначених, зокрема, в ст.2 Господарського процесуального кодексу України.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок суду.
За таких обставин, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Карнишова Романа Юрійовича на рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 по справі № 916/177/23 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 по справі № 916/177/23 залишається без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.  129,  269,  275,  276,  281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
          
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Карнишова Романа Юрійовича на рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 по справі № 916/177/23 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.2023 по справі №916/177/23 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 286 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 09.10.2023 року.

Головуючий суддя:                                                                                                   Н.М. Принцевська
              
            Судді:                                                                                                                         Г.І. Діброва 
                                                                                                                                                                                         
                                                                                   А.І. Ярош