Дата документу 20.12.2023 Справа № 335/4830/23

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний № 335/4830/23                        Головуючий у 1-й інстанції: Романько О.О. 
Провадження №22-ц/807/2441/23                         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
20 грудня 2023 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,  Остащенко О.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2023 року про закриття провадження у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, -
В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що основною метою діяльності Концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією. Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше.
Правовідносини між Позивачем та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 21 серпня 2019 р., № 830, Положенням про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 року, № 315 про затвердження «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» та іншими нормативно-правовими актами України.

02 жовтня 2021 року на виконання вимог Закону Позивач на офіційному сайті розмістив індивідуальний договір на послугу з постачання теплової енергії. Вказаний договір є публічним договором приєднання та вважається укладеним, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Умови вказаного договору будуть застосовуватись до співвласників багатоквартирних будинків, а також співвласників в інших будівлях, приміщення в яких є самостійними об`єктами нерухомого майна у відповідності до ч. 8 ст. 14 Закону, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, які обрали форму індивідуального договору та до власників індивідуальних (садибних) житлових будинків.

ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлові приміщення №133,135,136 загальною площею 405,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2003 року.
Відповідно до вищенаведеного, станом на 01 листопада 2021 року Типовий індивідуальний договір № 72210801 про надання послуги з постачання теплової енергії (надалі - Договір) за адресою: АДРЕСА_1 , між Позивачем та ОСОБА_1 з 01 листопада 2021 року є укладеним (вказаний договір розміщено на сайті Концерну «МТМ», копія публічного договору про надання послуги з постачання теплової енергії додається).
Житловим будинок  АДРЕСА_1  оснащений приладом комерційного обліку теплової енергії, приміщення відповідача оснащено розподільчим приладом обліку  відповідно обсяг спожитої у будівлі теплової енергії на опалення нежитлових приміщень визначається за показаннями вузла комерційного обліку.
Пунктом 5 Договору зазначено, що Виконавець (Позивач) зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором. Обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу теплової енергії, спожитої у будинку для потреб опалення, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».
Відповідно пункту 11 Договору обсяг спожитої у будинку послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої в будинку за показаннями засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахункового відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 року № 315.
Пунктом 34 Договору вказано споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.
На виконання пункту 5 Договору Позивач надавав послугу з постачання теплової енергії Відповідачу в нежитлові приміщення №133,135,136, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачем було надано послугу з постачання теплової енергії ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2021 року по 28 лютого 2023 року на загальну суму 113 170,92 грн, що підтверджується розрахунком основного боргу.
Позивачем були сформовані та надані споживачу рахунки на оплату спожитої послуги. ОСОБА_1 за вказаний вище період не виконала свої обов`язки згідно Договору по сплаті за надану послугу з постачання теплової енергії, у зв`язку з чим за Відповідачем виникла грошова заборгованість у розмірі 113 170,92 грн. 
На підставі вищевикладеного, Концерн «Міські теплові мережі» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь суму грошової заборгованості за надану послугу з постачання теплової енергії в розмірі 113 170,92 грн та судові витрати у сумі 2 684 грн. 
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2023 року провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Концерн «Міські теплові мережі» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2023 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покласти на відповідача. 
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що нежитлове приміщення № 133,135,136 по АДРЕСА_2 до якого Концерном «Міські теплові мережі» надавались послуги з постачання теплової енергії належить саме фізичній особі ОСОБА_1 , а не фізичній особі-підприємцю, нежитлові приміщення, які належать відповідачу знаходяться в житловому будинку, яка є його співвласником. З цих підстав з відповідачем було укладено типовий індивідуальний договір як з власником приміщення, яким в даному випадку є фізична особа. Наявний у ОСОБА_1 статус фізичної особи-підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи – підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах. Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, чи виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими. При цьому скаржник посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі № 2-7615/10, від 05.06.2018 у справі № 522/7909/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 751\3840/15-ц, від 08 травня 2018 року у справі № 757/45133/15-ц. Вважає, що суд дійшов до невірних висновків щодо закриття провадження у даній справі у зв`язку з тим, що правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі є господарсько-правовими, а відтак вимоги позивача не підлягають задоволенню в порядку цивільного судочинства, оскільки доказів на підтвердження зазначених обставин матеріали справи не містять.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Концерн «Міські теплові мережі», будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог процесуального закону до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
       
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України – неявка сторін або інших учасників справи,  належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи,  не перешкоджає розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності Концерну «Міські теплові мережі» в даному судовому засіданні.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженні у справі і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає, встановленими: невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_1 має статус фізичної особи - підприємця. Нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 , як фізичній особі, проте використовується нею з метою здійснення господарської діяльності, отже суд прийшов до висновку, що вказаний спір належить до юрисдикції господарського суду відповідно до суб`єктивного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору. 

З таким висновком не погоджується апеляційний суд виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належать нежитлові приміщення підвалу (літера А-5) у складі: 

- приміщення № 133 площею за внутрішніми замірами 365,3 кв.м.; 
- 51/100 частини приміщення № 135 (№№3;4) площею за внутрішніми замірами 12,6 кв.м.; 
- приміщення №136 площею за внутрішніми замірами 27,5 кв.м., загальною площею за внутрішніми замірами 405,4 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі Договору купівлі-продажу об`єкта права комунальної власності від 10 червня 2003 року посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Півняк О.С. за реєстровим номером 38 ЄЄ (а.с.8-9).

Відповідно до копії Витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 814061, №1222972, №1222820 від 12 серпня 2003 року видане Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації право власності за ОСОБА_1 на зазначені нежитлові приміщення зареєстровано за реєстраційними номерами 814061, 814707, 814542 (а.с.11-13).

01 листопада 2021 року набрав чинності, укладений між сторонами типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії № 72210801. Договір укладений на підставі Закону України від 09 листопада 2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» шляхом розміщення 02 жовтня 2021 на офіційному вебсайті позивача індивідуального договору на послугу з постачання теплової енергії (а.с.30-32).
       
На офіційному веб-сайті позивача 02 жовтня 2021 року було оприлюднено текст індивідуальних договорів на послугу з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, 07 жовтня 2021 року на офіційному веб-сайті Запорізької міської ради була розміщена інформація про зміни в законодавстві та тексти публічних договорів про надання послуг, типові форми яких затверджені постановами Кабінету Міністрів України № 830 від 21 серпня 2019 року та № 1182 від 11 грудня 2019 року.

Відповідно до абз. 1,2 ч. 5 ст. 13 Закону № 2189-VIII y разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Отже законодавством факт укладення вказаного договору пов`язується зі спливом 30-денного строку з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги, якщо протягом цього строку співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.

У матеріалах справи відсутні докази того, що співвласники багатоквартирного будинку, в якому розміщене нежитлове приміщення відповідача, в тому й числі сам відповідач ОСОБА_1 приймали рішення про вибір моделі договірних відносин або уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.

Таким чином, між сторонами договірні відносини врегульовані саме типовим індивідуальним договором № 72210801 від 01 листопада 2021 року, копія якого додана позивачем до справи.

Факт отримання послуг з постачання теплової енергії до житлового будинку в якому знаходиться приміщення відповідача, на думку позивача, підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради від 23.10.2021 № 352, від 31.10.2022 № 410 про початок та закінчення опалювального сезону відповідно до яких позивачем було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжі, знаходженням нежитлового приміщення ОСОБА_1 у багатоквартирному будинку, розрахунками за надані послуги за договором № 72210801 (а.с. 14-34).

           Відповідно до розрахунку основного боргу за договором № 72210801 та рахунків за надані послуги за договором № 72210801 заборгованість відповідача перед позивачем за наданою за вказаною адресою послугою за період з 01 грудня 2021 року до 28 лютого 2023 року склала 113 170,92 гривень (а.с.7). 

Першочерговим питанням у цій справі, яке винесено на розгляд суду є питання визначення юрисдикції цього спору за позовом юридичної особи (теплопостачальної компанії) про стягнення вартості поставленої теплової енергії до фізичної особи, яка має статус фізичної особи-підприємця та має у власності нежитлове приміщення.

Вирішуючи поставлене питання, Суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі N 911/1834/18, від 11.01.2022 у справі N 904/1448/20).

Тобто юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (частина перша статті 2 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

У свою чергу відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України, частиною першою якої унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Подання позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 цього Кодексу.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Аналогічна правова позиція щодо розмежування господарської та цивільної юрисдикції наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі N 904/1083/18.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі N 916/385/19, від 13.02.2019 у справі N 910/8729/18.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтями 25, 26 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.
У свою чергу наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі N 2-7615/10, від 05.06.2018 у справі N 522/7909/16-ц).

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі N 916/1261/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 у справі N 548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах, на яку, зокрема, посилається скаржник в апеляційній скарзі.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими. 

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

За статтею 42 ГК України  підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

У цій справі, суд дійшов висновку про належність цього спору до господарської юрисдикції, з тих підстав, що відповідач має статус фізичної особи-підприємця, а належне йому майно є нежитловим, яке використовується ним в підприємницькій діяльності, отже ОСОБА_1 виступає як сторона у спірних спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та ці правовідносини є господарськими

Разом з тим, суд відзначає, що за положеннями статей  316, 317, 319ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

Суд зауважує, що статус нерухомого майна "нежитловий", з урахуванням різноманітності видів майна та можливостей його використання, а також права власника володіти, користуватися та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, не зобов`язує власника використовувати таке майно лише з господарською метою, а відтак і не є критерієм для визначення юрисдикції спору.

З урахуванням наведеного, колегія суддів констатує помилковість висновку суду першої інстанції про те, що оскільки зазначене в позові належне відповідачу нерухоме майно має статус нежитлового то таке майно може використовуватися лише з господарською метою.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Відповідно до положень частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи.

Відповідно до положень частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень частини першої статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

 З матеріалів справи вбачається, що Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості  за послуги з постачання теплової енергії, та зазначає, що споживачем  послуг є саме фізична особа, як власник нежитлових приміщення за адресою: АДРЕСА_4 .

ОСОБА_1 , 28 травня 2002 року зареєстрована як фізична особа-підприємець за основним видом діяльності якого є 47.51 Роздрібна торгівля текстильними товарами в спеціалізованих магазинах, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (а.с.104-108). 

ОСОБА_1 стверджує, що вона нежитлове приміщення використовує для здійснення підприємницької діяльності, розміщення магазину з роздрібної торгівлі текстильними товарами.

Водночас, в суді першої інстанції ОСОБА_1 не надала суду належних та достовірних доказів, що є її процесуальним обов`язком, на підтвердження того, що вона використовує вищезазначені нежитлові приміщення в період з 01.11.2021 по 28.02.2023 в господарській діяльності, споживає теплову енергію в господарських цілях 

Отже, обставини використання фізичною особою - стороною справи відповідного належного їй майна у власній підприємницькій діяльності не підтверджені матеріалами справи, тому висновки суду про використання вищезазначеного нежитлового приміщення в господарській діяльності, споживання теплової енергії в господарських цілях не відповідають фактичним обставинам справи та не підтвердженні належними доказами.

Таких доказів не надано відповідачем і суду апеляційної інстанції.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня та 19 червня 2019 року у справах N 904/10132/17 та N 904/4713/18  містяться висновки про те, що наявність статусу підприємця сама собою не означає, що з моменту державної реєстрації ФОП така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах. У цих постановах також міститься висновок, що обставини використання фізичними особами - сторонами справи відповідного належного їм майна у власній підприємницькій діяльності не підтверджені матеріалами справ та не встановлені судами, тому Велика Палата Верховного Суду погодився з висновками суддів попередніх інстанцій, що за відсутності таких доказів, спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. 

Оскільки належних та достовірних доказів на підтвердження здійснення ОСОБА_1 як фізичної особою-підприємцем господарської діяльності саме в належних їй нежитлових приміщень підвалу (літера А-5) у складі: приміщення № 133 площею за внутрішніми замірами 365,3 кв.м.;  51/100 частини приміщення № 135 (№№3;4) площею за внутрішніми замірами 12,6 кв.м.;  приміщення №136 площею за внутрішніми замірами 27,5 кв.м., загальною площею за внутрішніми замірами 405,4 кв.м., що розташоване за адресою:  АДРЕСА_3 в період з 01 листопада 2021 року до  лютого 2023 року,  матеріали справи не містять, тому   суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку, що даний спір за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , яка є його власником та споживачем послуг підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Такі докази не були надані представником відповідача і суду апеляційної інстанції.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає не обгрунтованими висновки суду першої інстанції про закриття провадження у цій справі, оскільки на момент подачі позову власником спірного нежитлового приміщення була ОСОБА_1 як фізична особа, докази використання якого у господарській діяльності, споживання теплової енергії в гоподарських цілях відсутні, отже спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, враховуючи, що судом першої інстанції постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, апеляційний суд на підставі ст. 379 ЦПК України скасовує оскаржувану ухвалу та направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії апеляційним судом не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» – задовольнити.
Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2023 року у цій справі скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 21 грудня 2023 року.
Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М. С.  	Маловічко С.В.