ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 521/2574/21
провадження № 61-5479св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач за первісним позовом -  ОСОБА_1 а,
відповідачі за первісним позовом: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Хлебнікова Олександра Володимировича, державне підприємство «Сетам», ОСОБА_2 ,
позивач за зустрічним позовом -  ОСОБА_2 ,
відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна факторингова компанія», орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , на постанову Одеського апеляційного суду, у складі колегії суддів: 
Князюка О. В., Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., від 16 березня 2023 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог позову та зустрічного позову
1.           У 2021 році ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до приватного виконавця Хлебнікова О. В., ДП «Сетам», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ТОВ «Універсальна факторингова компанія», про визнання недійсними електронних торгів.
2.           Позовна заява  ОСОБА_1 мотивована тим, що 28 грудня 2007 року між нею та ПАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір 
№ 1501/1207/72-269, за яким надано кредит в розмірі 84 000 доларів США. Забезпеченням виконання зобов`язання по погашенню кредитної заборгованості була застава майнових прав за договором інвестування, в тому числі майнових прав на об`єкт нерухомості, а саме: квартиру 
АДРЕСА_1 .           01 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір № 1501/1207/72-269-Z-1, відповідно до умов якого передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 75,4 кв. м.
4.           07 листопада 2018 року між ПАТ «Дельта-Банк» та ТОВ «Універсальна Факторингова компанія» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, на підставі якого права вимоги за кредитним договором перейшли до ТОВ «Універсальна факторингова компанія».
5.           В межах виконавчого провадження 18 січня 2021 року відбулись електронні торги, на яких реалізовано квартиру 
АДРЕСА_1 . Переможцем торгів став ОСОБА_2 .
6.           Позивач вказувала, що разом із нею у спірній квартирі проживають її матір - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2, дочка - ОСОБА_4 , а також малолітня онука - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1. Іншого житла вони не мають.
7.           Вважала, що виконавець протиправно направив заявку на реалізацію арештованого майна без дозволу органу опіки та піклування або рішення суду.
8.           Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд:
-                     визнати недійсними прилюдні торги від 18 січня 2021 року, протокол проведення електронних торгів від 18 січня 2021 року № 522091 та акт 
від 27 січня 2021 року про реалізацію квартири АДРЕСА_1 ;
-                     визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна, серія НМР 363243110, зареєстроване в реєстрі № 110, видане 11 лютого 2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О. С., скасувавши рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 56578805 від 11 лютого 2021 року та запис про право власності 40516027 від 11 лютого 2021 року;
-                     поновити запис про державну реєстрацію права власності 
 ОСОБА_1 на спірну квартиру;
-                     витребувати з володіння ОСОБА_2 спірну квартиру.
9.           У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності.
10.        Позовна заява мотивована тим, що він, за результатами публічних (електронних) торгів, що були проведені 18 січня 2021 року став власником квартири АДРЕСА_1 . 
11.        Однак не може користуватися своєю власністю, оскільки колишній власник житла - ОСОБА_1 , яка втратила право користування спірним житлом, а також її родичі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовляються звільнити квартиру.
12.        Вважав, що оскільки відповідачі добровільно не звільняють займане житло наявні підстави для їх виселення.
13.        Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив суд усунути перешкоди у користуванні належною йому на праві власності квартирою 
АДРЕСА_1 , шляхом виселення із цієї квартири ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
14.        Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10 червня 
2021 року залучено до участі у справі за зустрічним позовом орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
15.        Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 липня 
2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний 
позов ОСОБА_2 задоволено. Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належною йому на праві власності квартирою 
АДРЕСА_1 , шляхом виселення з квартири 
ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , без надання іншого жилого приміщення. Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04 березня 2021 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.
16.        Суд першої інстанції вважав вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими. При цьому врахував, що позивач є бабою малолітньої ОСОБА_6 , а не однім з її батьків чи особою, їх замінює, не зобов`язана законом або рішенням суду утримувати та забезпечувати вказану неповнолітню дитину, а тому отримання дозволу від органу опіки та піклування на відчуження квартири не вимагається.
17.        Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира продовжує перебувати у володінні  ОСОБА_1 та її родичів, а законний власник квартири безпідставно не допускається до володіння належною йому власністю. 
18.        Належним способом відновлення порушених прав ОСОБА_2 суд вважав усунення перешкод власнику у здійсненні права власності, шляхом виселення  ОСОБА_1 та її родичів зі спірного житла.
Короткий зміст оскаржуваної постанови апеляційного суду
19.        Постановою Одеського апеляційного суду від 16 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 липня 2021 року в частині вирішення зустрічного позову скасовано та ухвалене нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
20.        Колегія суддів, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову  ОСОБА_1 ,погодилась з висновками районного суду щодо відсутності правових підстав для задоволення цього позову.
21.        Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_2 , апеляційний суд виходив з того, що спірна квартира придбана не лише за кредитні, а й за особисті кошти іпотекодавця, а тому виселення можливе лише із наданням іншого житлового приміщення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
22.        У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Жуков Ю. А. просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 16 березня 
2023 року, залишивши в силі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 липня 2021 року.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
23.        14 квітня 2023 року представник  ОСОБА_2 - адвокат Жуков Ю. А. подав касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду 
від 16 березня 2023 року у справі № 521/2574/21.
24.        Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2023 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. У липні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
25.        Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
26.        Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник вказує те, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
27.        Зазначає, що постанова апеляційного суду не містить обґрунтування в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом виселення ОСОБА_3 та 
ОСОБА_4 , які не є ні позичальниками, ні майновими поручителями, але були зареєстровані та вселились в предмет іпотеки вже після укладення іпотечного договору.
28.        Звертає увагу, що за умовами договору іпотеки ОСОБА_1 зобов`язалась не реєструвати право проживання будь-яких третіх осіб за адресою іпотечного майна без згоди іпотекодержателя.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
29.        07 червня 2023 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу з пропуском строку, встановленого ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2023 року, вказавши, що вона не мала можливості подати його вчасно, оскільки отримала копію касаційної скарги лише 05 червня 
2023 року. З огляду на дату вручення  ОСОБА_1 копії касаційної скарги та час необхідний для складання відзиву, колегія суддів вважає за можливе продовжити строк на подання відзиву та прийняти вказаний відзив.
30.        У відзиві ОСОБА_1 , посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови, просить касаційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що спірна квартира є єдиним житлом її сім`ї, до якої входять, зокрема її матір ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2, інвалід І групи та малолітня онука ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1.
Фактичні обставини справи встановлені судами 
31.        28 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 1501/1207/72-269, за яким було надано кредитні кошти в розмірі 84 000 доларів США. Забезпеченням виконання зобов`язання по погашенню заборгованості була застава майнових прав за договором інвестування, в тому числі майнових прав на об`єкт нерухомості, а саме: квартиру 
АДРЕСА_1 .        01 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір № 1501/1207/72-269-Z-1. Відповідно до умов цього договору, в забезпечення виконання основного зобов`язання, іпотекодавець передає в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .
33.        23 березня 2013 року за адресою предмета іпотеки зареєстровані  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
34.        18 січня 2021 року в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, були проведені електронні торги, на яких було реалізовано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 75,4 кв. м. Переможцем торгів став громадянин ОСОБА_2 .
35.        У спірній квартирі разом із ОСОБА_1 проживають її матір - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2, дочка - ОСОБА_4 та онука - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1.
36.        Апеляційним судом встановлено, що спірна квартира придбана частково за особисті кошти ОСОБА_1 і частково за кредитні кошти.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
37.        Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
38.        Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
39.        Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
40.        Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
41.        Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
42.        Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина перша 
статті 391 ЦК України)
43.        За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
44.        Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
45.        Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
46.        Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 
1995 року, пункт 63).
47.        Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
48.        Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
49.        У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
50.        Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
51.        У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
52.        За змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
53.        Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
54.        Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК України, в частині першій якої передбачені підстави виселення.
55.        Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
56.        У постанові від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у разі, якщо в іпотеку передано майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, неможливо виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення.
57.        Враховуючи наведене, у справі, що переглядається, встановивши, що предмет іпотеки було придбано позичальником за кредитні кошти лише частково, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову про виселення.
58.        При цьому матеріали справи не містять доказів наявності у відповідачів за зустрічним позовом іншого житла, а ОСОБА_2 , ініціювавши питання про їх виселення зі спірної квартири, не вказав іншого постійного житлового приміщення, яке відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК України має бути надане особам одночасно з їх виселенням.
59.        Саме позивач повинен довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного майна, зазначивши житло, в яке відповідачі можуть бути переселені (постанова Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 344/5278/13).
60.        Колегія суддів відхиляє доводи заявника у касаційній скарзі про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вселились у спірну квартиру, після укладення договору іпотеки без дозволу іпотекодавця, оскільки ОСОБА_2 не посилався на вказані обставини у зустрічному позові, як на підставу своїх вимог.
61.        За правилами статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності.
62.        Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову.
63.        Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 обґрунтовував свої вимоги тим що, він, як новий власник житла, яке було придбане на електронних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки колишній власник цього житла ОСОБА_1 та її родичі ОСОБА_3 , і ОСОБА_4 відмовляються звільняти квартиру.
64.        За таких обставин, висновки апеляційного суду не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 березня 
2023 року у справі № 361/4481/19, на які посилається заявник у касаційній скарзі.
65.        Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
66.        Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
67.        Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
68.        Верховний Суд, переглянувши постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для її скасування.
69.        Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 липня 2021 року та постанова Одеського апеляційного суду від 16 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 в касаційному порядку не оскаржується, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України справа в цій частині касаційним судом не переглядається.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , залишити без задоволення.
2.           Постанову Одеського апеляційного суду від 16 березня 2023 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович