ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 листопада 2023 року 
м. Київ
справа № 341/835/19
провадження № 51-4170км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,                                   засудженого                                       ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , на вирок Івано-Франківського апеляційного суду від 17 травня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017090000000675, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ямниця Тисменицького району Івано-Франківської області та жителя цього села ( АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та цивільного позову у кримінальному провадженні. 
За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за те, що він 19 грудня 2017 року о 07:25, керуючи автомобілем «Mitsubishi Carisma» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), рухаючись у темну пору доби в умовах недостатньої видимості зі швидкістю приблизно 55 км/год на вул. Міцкевича в м. Бурштині Івано-Франківської області в напрямку м. Львова, порушив вимоги п. 1.10, пп. «б», «д» п. 2.3, пп. «а» п. 4.16,      пунктів 12.1, - 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР),проявив неуважність, не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості транспортного засобу, щоб постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості руху автомобіля аж до його зупинки, у результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який рухався по нерегульованому пішохідному переході в напрямку зліва направо відносно напрямку руху автомобіля.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) потерпілому ОСОБА_8 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження,від яких він помер.
Івано-Франківський апеляційний суд 17 травня 2023 року під час розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора в частині призначення ОСОБА_6 покарання скасував вирок місцевого суду і постановив свій, яким призначив засудженому за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
У решті вирок місцевого суду залишив без змін. 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості та юридичної кваліфікації дій засудженого, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
ОСОБА_7 не погоджується з рішенням апеляційного суду, яким ОСОБА_6 застосоване додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Вважає, що суд не зважив на обставини, які знижують ступінь винуватості його підзахисного, а саме порушення вимог ПДР самим потерпілим, відсутність освітлення на пішохідному переході та перебування ОСОБА_8 в темному одязі, а також технічну неможливість засудженого попередити ДТП.
Також поза увагою суду, на переконання захисника, залишилося те, що ОСОБА_9 вперше притягується до кримінальної відповідальності, повністю визнав свою винуватість, частково відшкодував шкоду та щиро покаявся. 
Наголошує, що наявність у засудженого посвідчення водія має надважливе значення для як самого ОСОБА_6 через те, що керування транспортним засобом є єдиним джерелом доходів його сім`ї, так і для його роботодавців, оскільки, працюючи на посаді енергетика в ТОВ «Альфаенергогруп» та АПФ «Злак», він забезпечує безперебійну роботу підвідомчих об`єктів енергетичної інфраструктури, прибуття до яких потребує постійного використання автомобіля.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні засуджений  ОСОБА_6 , надавши відповідні пояснення, підтримав касаційну скаргу захисника.
Прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційної скарги захисника та просила залишити без зміни ухвалений щодо ОСОБА_6 вирок апеляційного суду. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку,що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України(далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК, а також вид та розмір призначеного засудженому основного покарання, звільнення від його відбування з випробуванням Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині захисник не оскаржує.
Доводи захисника стосовно необґрунтованого призначення його підзахисному додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами колегія суддів вважає безпідставними, беручи до уваги таке. 
Частиною 1 ст. 420 КПК установлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, зокрема, в разі: необхідності застосування більш суворого покарання; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Водночас за приписами ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Відповідно до статей 404, 407 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 указаного Кодексу.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд дотримався цих вимог закону.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
За правилами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.
Питання призначення покарання визначають форми реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.
Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, установлені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з положеннями ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) КК, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати цього покарання до особи.
Указане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог ПДР, їх наслідків тощо.
Як зазначалося вище, вироком від 09 березня 2023 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Прокурор не погодився з вироком місцевого суду і подав апеляційну скаргу. В ній, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через м`якість у зв`язку з непризначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким призначити засудженому за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що місцевий суд під час призначення засудженому покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами належним чином не врахував особливостей вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а саме обставин та способу його вчинення, характеру і ступеня тяжкості наслідків діяння, задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок районного суду в цій частині й постановив свій. 
На обґрунтування висновку суд апеляційної інстанції вказав на те, що місцевий суд, не застосовуючи до засудженого додаткового покарання, не повною мірою врахував того, що дії ОСОБА_6 хоча і мають характер необережних, однак полягають у грубому порушенні ПДР, що призвело до непоправних наслідків у виді смерті потерпілого.
Апеляційний суд, призначаючи додаткове покарання ОСОБА_6 , врахував ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про особу засудженого, обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння в розкритті кримінального правопорушення, часткове відшкодування завданого збитку та відсутність обставин, які його обтяжують, а також думку потерпілого, який просив позбавити ОСОБА_6 права керувати транспортними засобами.
Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, його висновок про необхідність призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 рокиє обґрунтованим і відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Крім того, колегія суддів зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є їх роботою, джерелом засобів для існування тощо. Ці обставини потребують врахування з точки зору більш виваженого підходу до аспектів призначення покарання, однак не вказують на неможливість застосування такого додаткового покарання. 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 грубо порушив ПДР, що призвело до тяжких наслідків - смерті потерпілого. За таких обставин посилання захисника в касаційній скарзі на те, що робота засудженого потребує постійного використання автомобіля і керування транспортним засобом для нього є єдиним джерелом для існування, не може бути достатньою підставою для незастосування до нього додаткового покарання.
Також сторона захисту не обґрунтувала того, що займана ОСОБА_6 посада пов`язана виключно з необхідністю керування транспортним засобом.
Відхиляє колегія суддів і твердження ОСОБА_7 про те, що суд не зважив на обставини, які знижують ступінь винуватості його підзахисного, а саме порушення вимог ПДР самим потерпілим, відсутність освітлення на пішохідному переході та перебування потерпілого в темному одязі, а також технічну неможливість засудженого попередити ДТП.
Верховний Суд виходить із того, що, незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій ОСОБА_6 зобов`язаний був виконати вимоги, зокрема, п. 18.1 ПДР, а саме, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен був зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека. Про це також свідчить висновок експерта від 17 квітня 2019 року № СЕ-19/109/26-211ІТ/19, в якому чітко зазначено, що водій ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_8 шляхом виконання вимог пунктів 12.1, 18.1 ПДР.
Таким чином, те, що потерпілий перебігав по пішохідному переході, був у темному одязі та відсутність освітлення на пішохідному переході, не звільняє водія від виконання вимог зазначених пунктів ПДР. Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 24 березня 2021 року (справа № 590/486/19, від 10 грудня 2019 року (справа № 759/2926/16-к), від 14 травня 2020 року (справа № 668/2604/15-к), від 26 травня 2020 року (справа № 523/12810/15-к).
Верховний Суд зазначає, що ті позитивні дані про особу засудженого, на яких акцентує ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі, а також обставини, що пом`якшують покарання, обґрунтовано врахував апеляційний суд під час визначення виду і розміру покарання за ч. 2 ст. 286 КК та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 цього Кодексу, і за обставин цього кримінального провадження ці дані не знижують суспільної небезпеки вчиненого засудженим кримінального правопорушення настільки, щоб досягти мети покарання можливо було без позбавлення права керування транспортними засобами.
З огляду на викладене переконливих доводів, які ставлять під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків щодо правильності призначення додаткового покарання, сторона захисту в касаційній скарзі не навела.
Вирок апеляційного суду відповідає правилам статей 370, 420 КПК, містить достатні мотиви, з яких суд виходив під час постановлення рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, авирок Івано-Франківського апеляційного суду від 17 травня 2023 року - без зміни.
Керуючись статтями433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Івано-Франківського апеляційного суду від 17 травня 2023 року щодо ОСОБА_6 - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                               ОСОБА_3