ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 року	Львів	Справа № 140/8613/23 пров. № А/857/12961/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В., 
суддя                                                     Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 червня 2023 року (головуючий суддя  Дмитрук В.В., м.Луцьк) у справі №140/8613/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луцького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
03.05.2023 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Луцького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправними дій щодо відмови в прийнятті рішення за заявами від 07.02.2023 та 22.03.2023 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період; зобов`язання прийняти рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період, на підставі абзацу 8 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
Позов обґрунтовує тим, що відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ОСОБА_1 не підлягаю призову на військову службу під час мобілізації, в зв`язку з тим, що на його утриманні перебуває повнолітній син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому присвоєна перша група інвалідності (інвалідність з дитинства), що підтверджується довідкою МСЕК №714010 від 25.01.2022. В зв`язку з наведеним, 07.02.2023 та повторно 22.03.2023 позивач звернувся до Луцького РТЦК та СП із заявою, в якій просив надати відстрочку від мобілізації в особливий період в зв`язку з перебуванням на його утриманні повнолітнього сина, який є інвалідом 1 групи, шляхом прийняття відповідного рішення. До поданих заяв було приєднано нотаріально посвідчені копії документів, які необхідні були для прийняття відповідного рішення, зокрема, копія паспорту, тимчасове посвідчення від 13.05.2021, довідка МСЕК №714010 від 25.01.2022, свідоцтво про народження НОМЕР_1 від 18.03.2004. Однак, листами від 22.02.2023 та від 04.04.2023 відповідач відмовив у вирішенні питання про відстрочку від мобілізації та повідомив, що заяви на відстрочку від призову на військову службу по мобілізації відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають розгляду, оскільки позивач не з`явився до Луцького РТЦК та СП для уточнення облікових даних і проходження військово-лікарської комісії.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 червня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що згідно рішення призовної комісії при Луцькому МВК від 20.09.2000 (протокол №1) громадянин ОСОБА_1 на підставі п. 5 cт. 15 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» був зарахований у запас та взятий 14.05.2021 ІНФОРМАЦІЯ_2 на облік, тобто не виключений з військового обліку в зв`язку з непридатністю до проходження військової служби. За внесення будь-яких військово-облікових даних відповідає відповідач, який взяв на облік позивача у 2021 році. Апелянт вважає, що перебуваючи на військовому обліку у запасі мав право звернутися до відповідача із заявою про надання відстрочки від загальної мобілізації оголошеної Указом президента України №64/2022 від 24.02.2022, адже як зазначає відповідач це є обов`язком передбаченим ст. 65 Конституції України та на момент звернення будь-яких рішень про виключення з обліку позивача як непридатного до військової служби не було, відповідно правових підстав стверджувати про протилежне немає. Звертає увагу, що суд першої інстанції у своєму рішенні неналежним чином проаналізував такі поняття як «постійний догляд» та «утримання», адже дані поняття не є тотожними, саме, тому законодавець їх розмежовує у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме, існують підстави для відстрочення від мобілізації, в зв`язку з утриманням дитини та у зв`язку з постійним доглядом за дитиною. Крім того, у листі відмові від 04.04.2023 №1756 на який посилається відповідач не вбачається, яких саме документів не вистачає для прийняття останнім відповідного рішення про відстрочку від мобілізації та не конкретизовано, яким документом визначено конкретний перелік документів необхідний для прийняття відповідного рішення, тому вважає, що було подано пакет документів, які підтверджують перебування його на військовому обліку, наявність у його сина інвалідності з дитинства (1 група) та потреби у постійному догляді (утриманні). Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
27.10.2023 відповідачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що документи надані із заявою громадянина ОСОБА_1 не підтверджують твердження абзацу 8 частинні статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»: «жінки та чоловіки, на утриманні яких перебуває повнолітня дитина, яка є особою з інвалідністю І чи II групи». Вказує, що шлюб громадянина ОСОБА_1 з громадянкою ОСОБА_3 розірвано, а підтверджуючих матеріалів, що син ОСОБА_2 перебуває на утримані батька відсутні. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
У відповідності до частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення  з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Позивач 07.02.2023 та повторно 22.03.2023 звернувся до Луцького РТЦК та СП із заявою, в якій просив надати відстрочку від мобілізації в особливий період в зв`язку з перебуванням на його утриманні повнолітнього сина, який є інвалідом 1 групи, шляхом прийняття відповідного рішення. До поданих заяв було приєднано нотаріально посвідчені копії документів, які необхідні були для прийняття відповідного рішення, зокрема, копія паспорту, тимчасове посвідчення від 13.05.2021, довідка МСЕК №714010 від 25.01.2022, свідоцтво про народження НОМЕР_1 від 18.03.2004.
Однак, листами від 22.02.2023 та від 04.04.2023 відповідач відмовив у вирішенні питання про відстрочку від мобілізації та повідомив, що заяви на відстрочку від призову на військову службу по мобілізації відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають розгляду, оскільки позивач не з`явився до Луцького РТЦК та СП для уточнення облікових даних і проходження військово-лікарської комісії, а також не подав повного пакету документів, які надають право на відстрочку від військової служби по мобілізації відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями ч. 2  ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (Закон №2232-ХІІ).
Згідно з частиною першою статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан, який триває до цього часу.
Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 було оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва, яка триває по даний час.
Пунктом 8 цього Указу встановлено, місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб-підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку: 1) своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини; 2) здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України; 3) виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів, надання послуг Збройним Силам України, Національній гвардії України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, Державній спеціальній службі транспорту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів.
Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (Закон № 3543-XII) встановлено правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначено засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Відповідно до статті 1 Закону №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. 
Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації встановленні статтею 22 Закону № 3543-XII.
Згідно з абзацом першим частини першої вказаної статті громадяни зобов`язані, зокрема з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.
Частиною третьої статті 22 Закону №3543-XII встановлено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Відповідно до частини п`ятою статті 22 Закону №3543-XII призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Отже, з 24.02.2022 під час проведення загальної мобілізації у громадян України виник обов`язок з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для виконання конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.
При цьому, статтею 23 Закону №3543-XII для деяких категорій громадян встановлена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.
Відповідно до абзацу сьомого частини першої статті 23 Закону № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебуває повнолітня дитина, яка є особою з інвалідністю I чи II групи.
Згідно з частиною другої статті 23 Закону №3543-XII особи з інвалідністю, а також особи, зазначені в абзацах четвертому - дванадцятому частини першої цієї статті, у зазначений період можуть бути призвані на військову службу за їхньою згодою і тільки за місцем проживання.
Оглядаючи матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.
З копії свідоцтва про народження від 18.03.2004 серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з тим, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , присвоєна перша група інвалідності, інвалідність з дитинства, що підтверджується довідкою МСЕК №714010 від 25.01.2022. Позивач звернувся до відповідача із заявою про відстрочення від призову на військову службу, однак, не надав належні докази того, що на його утриманні знаходиться його син - ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю 1 групи.  
Апеляційний суд наголошує, що позивач, як батько відповідно до Сімейного кодексу України виконує обов`язок по утриманню своїх дітей, але факт самостійного виховання (утримання) не підтверджений жодними доказами. При цьому, як зазначено відповідачем шлюб ОСОБА_1 з громадянкою ОСОБА_3 розірвано. Разом з тим, позивачем не пред`явлено до суду документів, які б підтвердили відсутність у ОСОБА_3 можливості виконувати обов`язки стосовно виховання та утримання своїх дітей. Також, відсутні докази щодо не бажання колишньої дружини позивача брати участь у вихованні їхнього сина та не надано доказів не виконання обов`язків по вихованню і утриманню ОСОБА_2 , або доказів звернення позивача стосовно цього питання у відповідні органи або підтвердження позбавлення її батьківських прав. Як вбачається із листів Луцького РТЦК та СП від 22.02.2023 та від 04.04.2023 позивача повідомлено про необхідність особистої явки до Луцького РТЦК та СП та надання повного пакету документів, які надають право на відстрочку від військової служби по мобілізації відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Проте позивач не надав відповідних документів, які б підтверджували його права на відстрочку від призову під час мобілізації, в відтак, відсутні підстави для надання йому відстрочки, визначеної чинним законодавством України.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.  
Згідно з  ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308,  311,  315,  316,  321,  322,  325,  328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 червня 2023 року у справі № 140/8613/23 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	І. І. Запотічний