РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2023 року 
м. Рівне

Справа № 569/6201/23
Провадження № 22-ц/4815/828/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді : Гордійчук С.О.,
суддів: Ковальчук Н.М., Шимківа С.С., 
секретар судового засідання: Мороз А.В.,
учасники справи: 
заявник (боржник) – ОСОБА_1 
особа, дії якої оскаржуються – начальник відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Іщук Н.В.
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Панчелюги К.М. на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 червня 2023 року, постановлену в складі судді Кучиної Н.Г., повний текст ухвали виготовлено 01.06.2023, у справі № 569/6201/23
в с т а н о в и в :
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою на дії (бездіяльність) органу примусового виконання.
Скаргу мотивовано тим, що на примусовому виконанні виконавчого листа № 2-4250 виданого 13.05.2011 Рівненським міським судом Рівненської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 19146, 31 грн., сплачений судовий збір в сумі 191,47 грн та витрати на інформаційно-тенічне забезпечення розгляду цивільних справ в сумі 120,00 грн, а всього 19 457,78 грн. 
В межах вказаного виконавчого провадження винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження б/н від 10.07.2011, виданої відділом державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції д/в ОСОБА_3 накладено арешт на все нерухоме майно належне ОСОБА_2 .
Постановою від 29.10.2012 року виконавчий лист повернутий стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» з підстав відсутності у боржника майна з правом повторного пред`явлення до виконання.
Також на виконанні перебувало виконавче провадження № 21548131 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3278 виданого 23.07.2010 Рівненським міським судом Рівненської області про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 солідарно на користь ВАТ КБ Надра 28 493,78 грн. та судові витрати по справі, а саме 404,94грн.
31.10.2010 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу по п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХIV від 21.04.1999.
11.05.2012  ОСОБА_2 повторно укладено шлюб та змінено прізвище на ОСОБА_5 .
Зазначає, що на момент звернення до суду не існує виконавчих проваджень, у межах яких позивач виступає боржником та накладено арешт на її майно.
Тому вважає за необхідне скасувати арешт на її майно, накладе державним виконавцем постановою від 10.07.2011, враховуючи і те, що виконавчі провадження стосовно неї завершені і на даний час відсутні будь-які відкриті виконавчі провадження стосовно неї.
У зв`язку із цим, скаржник вважає, що право на належне їй майно, а саме щодо вільного розпорядження ним, безпідставно обмежується, шляхом зберігання арешту, а тому такий арешт підлягає скасуванню в судовому порядку.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 01 червня 2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) органу примусового виконання відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд виходив з того, що боржником рішення суду не виконано, не сплачено виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги в повному обсязі.
Скарга мотивована тим, що на цей час у державній виконавчій службі відсутні виконавчі провадження щодо неї, проте накладений арешт на майно не знятий. Наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за відсутності виконавчого провадження є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. 
У відзиві на апеляційну скаргу особа, дії якої оскаржується заперечує доводи останньої, просить ухвалу суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу – без задоволення.
До початку судового засідання представник заявника адвокат Панчелюга К.М. заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку неможливістю прибути в судове засідання через її перебування за кордоном.
Якщо сторона чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.
Крім того, будь-які докази неможливості прибути у судове засіданні ні адвокат ні заявник суду не подали.
Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам ухвала суду відповідає.
Установлено, що у відділі Державної виконавчої служби у місті Рівному перебувало виконавче провадження №27513971 з примусового виконанні виконавчого листа №2-4250 виданого 13.05.2011 Рівненським міським судом Рівненської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" заборгованість за кредитним договором в сумі 19146, 31 грн, сплачений судовий збір в сумі 191,47 грн та витрати на інформаційно-тенічне забезпечення розгляду цивільних справ в сумі 120,00 грн, а всього 19 457,78 грн. та виконавче провадження №21548131 з примусового виконання виконавчого листа №2-3278 виданого 23.07.2010 Рівненським міським судом Рівненської області про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 солідарно на користь ВАТ КБ Надра 28 493,78 грн. та судові витрати по справі, а саме 404,94грн. 
В межах виконавчого провадження було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.07.2011 року.
Постановами від 29.10.2012 та від 31.10.2010 року виконавчі листи №2-4250  та  №2-3278 були повернуті стягувачам на підставі п.2 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» з підстав відсутності у боржника майна з правом повторного пред`явлення до виконання.
Матеріали виконавчого провадження знищені у зв`язку із закінченням строку його зберігання.
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до начальника Рівненського міського відділу ДВС з клопотанням про зняття арешту з усього належного їй нерухомого майна.
Відповідно до листа відділу ДВС у м. Рівному №136856 від 19.09.2022 боржник не сплатила борги за виконавчими провадженнями, рішення суду невиконанні.
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
Відповідно до частини другої та третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV).
Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк, якщо інше не передбачено законом (частина друга статті 24 Закону № 606-XIV).
Статтею 49 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника - юридичної особи; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.
Згідно з частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Відповідно до пункту 3.17 Інструкція № 512/5 у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).
Отже, з огляду на наведені норми Закону № 606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21, від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18, від 26 квітня 2022 року у справі № 242/4601/20, від 04 листопада 2022 року у справі № 686/6010/14-ц.
Чинний Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII також передбачає право стягувача, у разі повернення йому виконавчого документу, повторно пред`явити виконавчий документ до виконання (частина п`ята статті 37 Закону № 1404-VIII).
Враховуючи положення пункту 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV, повернення виконавчого документа стягувачу у разі відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби (приватного виконавця) за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
За таких обставин, суд першої інстанції, правильно врахував, що постановами державного виконавця від 29.10.2012 та від 31.10.2010 року виконавчі листи повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV, тобто, виконавчі провадження не є закінченими, а тому немає підстав для застосування правових наслідків, передбачених частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV, у вигляді зняття арешту.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15; від 06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17; від 01 серпня 2019 року у справі № 754/15469/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09, від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17, від 15 лютого 2023 року у справі № 202/1183/22.
Будь-які докази виконання рішень суду, добровільного погашення боржником боргу за кредитними договорами, тощо матеріали справи не містять.
Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки право боржника на розпорядження належним йому майном без будь-яких обтяжень у вигляді арешту, може бути поновлено, зокрема, шляхом добровільного виконання рішення суду. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Панчелюги К.М. залишити без задоволення.
Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 червня 2023 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 12 жовтня 2023 року.

Головуючий :                                                               Гордійчук С.О.
Судді :                                                                         Ковальчук Н.М.

                                                                                Шимків С.С.