ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 жовтня 2023 року
м. Київ
справа № 761/24411/18
провадження № 51-2647км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 ,
виправданого                                             ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018100100002297, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гребінки Васильківського району Київської області та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2020 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 185 КК та виправдано за недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинено ним.
Київський апеляційний суд ухвалою від 31 січня 2023 року залишив указаний вирок без змін.
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки, а саме в тому, що він 23 лютого 2018 року приблизно о 12:25, перебуваючи в приміщенні військторгу «ІНФОРМАЦІЯ_2» на АДРЕСА_3, переслідуючи корисливий мотив, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до касової зони та, відчинивши шухляду, в якій зберігалася виручка, таємно викрав гроші в сумі 9800 грн, належні ФОП ОСОБА_8 , заподіявши потерпілому майнову шкоду на зазначену суму.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, і заперечення інших учасників провадження 
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені стосовно ОСОБА_7 судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
За твердженням сторони обвинувачення, місцевий суд необґрунтовано виправдав ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 185 КК, у зв`язку з чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
На переконання прокурора, суд безпідставно визнав недопустимим доказом протокол огляду відеофайлів із камер відеоспостереження військторгу та висновок портретної експертизи з підстав того, що первинний доказ - відеозапис із камер відеоспостереження - отримано в незаконний спосіб, не зваживши при цьому на лист потерпілого, відповідно до якого він добровільно надав копії відеозаписів із камер відеоспостереження та дані ним у судових засіданнях показання щодо добровільної видачі відеозапису.
Як стверджує касатор, порушення вимог ст. 290 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не є підставою для визнання доказів недопустимими, а є підставою для невикористання певних даних як доказу в ході прийняття рішень.
На думку сторони обвинувачення, суд належно не оцінив того, що слідчий під час досудового розслідування на запит захисника надав диск із відеозаписами з камер відеоспостереження з військторгу, про що останній розписався.
За твердженням прокурора, висновок портретної експертизи об`єктивно та беззаперечно підтверджує факт перебування ОСОБА_7 в приміщенні військторгу і вчинення саме ним крадіжки грошей із каси. 
Вважає, що сторона обвинувачення надала суду достатні та переконливі докази вчинення саме ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, однак суд, порушуючи вимоги ст. 94 КПК, не оцінив належно зазначених доказів.
Указує, що в матеріалах справи відсутні технічні носії інформації, на яких зафіксовано хід судових засідань від 25 листопада, 17 грудня 2019 року та відеофіксація судового засідання від 16 жовтня 2020 року, а через відсутність технічного запису судового засідання від 19 жовтня 2020 року неможливо перевірити, чи проголосив суд вирок у повному його обсязі.
Як зазначає прокурор, апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження, всупереч ст. 419 КПК не перевірив доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення, належним чином не мотивував рішення про відмову в задоволенні апеляційної скарги, а продублював висновки місцевого суду і загальними фразами зазначив про правильність надання судом оцінки доказам.
На переконання прокурора, суд апеляційної інстанції, не дотримався вимог статей 85, 86, 94 КПК, оскільки не надав належної оцінки доказам як окремо, так і в їх сукупності, та дійшов неправильного висновку про недоведеність вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 .
Вказує, що апеляційний суд з порушенням ст. 363 КПК передчасно закінчив повторне дослідження доказів, тоді як прокурор заперечував щодо цього і просив надати час для можливості встановити місцезнаходження свідка ОСОБА_9 . 
Як уважає прокурор, порушення, допущені апеляційним судом, перешкодили цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
У письмовому запереченні на касаційну скаргу прокурора виправданий ОСОБА_7 , посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просить скаргу залишити без задоволення, а постановлені щодо нього судові рішення - без зміни. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення.
Захисник ОСОБА_6 зазначив про законність і обґрунтованість оскаржуваних вироку та ухвали судів, а тому заперечував проти касаційної скарги. Таку ж позицію висловив виправданий ОСОБА_7 .
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку, що подана касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Положеннями ст. 17 КПК визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Як регламентовано ст. 91 КПК, доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК випадках - на потерпілого.
Обвинувальний вирок суд може постановити лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення. 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, щона підтвердження висунутого ОСОБА_7 обвинувачення орган досудового розслідування посилався на показання: ОСОБА_8 (потерпілого), ОСОБА_9 (працівника військторгу), а також протоколи, складені за результатом слідчих дій, та висновок експерта.
Місцевий суд з урахуванням вимог кримінального процесуального закону ретельно перевірив вищевказані докази та встановив, що сторона обвинувачення не довела необхідними й допустимими доказами того, що ОСОБА_7 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185 КК, а тому виправдав його за пред`явленим обвинуваченням. 
Такий висновок суду належним чином мотивований і ґрунтується на даних, перевірених у судовому засіданні та змістовно наведених у вироку, зокрема на результатах перевірки заперечень сторони захисту винуватості ОСОБА_7 за пред`явленим йому обвинуваченням і твердження, що в день вчинення крадіжки виправданий перебував за іншою адресою.
На підтвердження зазначеного суд допитав свідків сторони захисту ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які засвідчили, що 23 лютого 2018 року в період з 11:00 до 14:30 вони разом зі ОСОБА_7 перебували поблизу будинку на вул. Бакинській у м. Києві.
Крім того, сторона захисту звернулася до суду з клопотаннями про надання їй тимчасового доступу до документів, які перебувають у володінні ПАТ «Київстар» та ПрАТ «ВФ України», стосовно абонентських номерів ОСОБА_7 . 
Згідно з інформацією, наданою зазначеними товариствами, відсутні відомості про перебування ОСОБА_7 у момент вчинення кримінального правопорушення за адресою: АДРЕСА_2 .
На спростовування цієї версії захисту сторона обвинувачення вказувала, що вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 доведено, зокрема:
 - протоколом огляду від 27 лютого 2018 року з додатком - оптичним диском CD-R 700 Мb, відповідно до якого оглянуто відеофайл під назвою «Военторг_ІР камера 3 Военторг_20180223121942-20180223122811-1470791.mp4» та установлено, що 23 лютого 2018 року приблизно о 12:18 особа чоловічої статі, одягнена в куртку синього кольору, шапку чорного кольору, зайшла до приміщення військторгу та, відчинивши шухляду, викрала гроші;
 - протоколом освідування особи від 28 лютого 2018 року з додатком - оптичним диском CD-R 700 Мb, на якому зафіксовано проведення освідування ОСОБА_7 ;
 - висновком експерта від 29 березня 2018 року № 9/137 з додатком - оптичним диском CD-R 700 Мb, згідно з яким у відеофайлах із камер відеоспостереження магазину та в порівняльних зразках ОСОБА_7 зображено одну й ту саму особу чоловічої статі.
Місцевий суд проаналізував та оцінив надані сторонами докази на предмет їх допустимості, належності, достовірності, а сукупність зібраних доказів - на предмет достатності для підтвердження обвинуваченняі, давши належну оцінку як кожному з них, так і їх сукупності у взаємозв`язку, дійшов правильного висновку про недоведеність того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185 КК, вчинено ОСОБА_7 .
Зокрема, дослідивши протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 19 червня 2018 року, суд установив, що всупереч ч. 3 ст. 290 КПК сторона обвинувачення не забезпечила стороні захисту доступу до даних, які містяться на дисках, котрі є додатками до протоколів огляду відеозапису з камер відеоспостереження та освідування ОСОБА_7 , а також до висновку експерта від 29 березня 2018 року № 9/137 (судова портретна експертиза).
З огляду на вищенаведене суд першої інстанції констатував, що згідно з вимогами ч. 12 ст. 290 КПК не вправі допустити відомості, які містяться на диску з камер відеоспостереження, розташованих у військторгу, який визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні.
Водночас, визнавши недопустимим доказом відеозапис з камери відеоспостереження, місцевий суд дійшов висновку і про недопустимість даних висновку експерта від 29 березня 2018 року № 9/137 (судова портретна експертиза), якою установлено, що у відеофайлах з камер відеоспостереження магазину та в порівняльних зразках ОСОБА_7 зображено одну й ту саму особу чоловічої статі.
До того ж з метою спростування версії сторони обвинувачення та з`ясування того, чи є оригінальними відеофонограми, використані експертом для проведення портретної експертизи, і чи зазнавали такі відеофонограми змін, сторона захисту в судовому засіданні заявила клопотання про призначення експертизи відеозвукозапису (відеозвукозаписів), яке ухвалою суду від 17 грудня 2019 року було задоволено.
За наслідком проведення вказаної експертизи був складений висновок від 22 січня 2020 року № 2062/20-35, дослідивши який, суд першої інстанції з`ясував, що відеозаписи на дисках, котрі є додатками до протоколів огляду та освідування, а також на диску, який був наданий для проведення судової портретної експертизи, є копіями, а тому неможливо встановити, чи проводився запис відеофонограм безперервно, чи зазнавали вони змін, чи є ознаки монтажу, чи одночасно проводився запис відеозображення та звуку у відеофонограмах і чи відповідає зміст відеозображення запису звуку фонограм, наданих на дослідження, оскільки для вирішення цих питань необхідно надати оригінальні фонограми на первинному носії інформації та пристрій, яким вони зафіксовані.
Відкинув суд і показання потерпілого ОСОБА_8 і свідка ОСОБА_9 , оскільки вони не містять доказової інформації щодо висунутого ОСОБА_7 обвинувачення.
З урахуванням вищенаведеного, місцевий суд дійшов висновку про те, що сторона обвинувачення не довела винуватості ОСОБА_7 в таємному викраденні чужого майна 23 лютого 2018 рокуз приміщення військторгу «ІНФОРМАЦІЯ_2» на АДРЕСА_3.
Перевіривши вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора апеляційний суд визнав висновки цього суду обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
При цьому суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, щодо необґрунтованого виправдання ОСОБА_7 і слушно визнав їх такими, що не відповідають зібраним у кримінальному провадженні доказам. Апеляційний суд проаналізував указані доводи, дав на них вичерпні відповіді та, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора, згідно з вимогами ст. 419 КПК зазначив в ухвалі достатні підстави, з яких визнав їх необґрунтованими.
Зокрема, апеляційний суд для підтвердження невмотивованості доводів прокурора послався на наявні в кримінальному провадженні докази, ретельно перевірені місцевим судом, на підставі яких ОСОБА_7 було висунуто обвинувачення, з дотриманням вимог ст. 94 КПК оцінив їх та дійшов висновку про вмотивованість висновків місцевого суду стосовно недоведеності факту вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, яке йому інкриміновано.
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх правильними.
Доводи в касаційній скарзі сторони обвинувачення не спростовують вищенаведених висновків судів попередніх інстанцій стосовно зазначеної оцінки доказів та не вказують на те, що під час їх дослідження було порушено вимоги кримінального процесуального закону. У скарзі касатор не погоджується з оцінкою, наданою судами доказам, та встановленими на їх підставі обставинам, викладає власну оцінку щодо них.
Зокрема, прокурор зазначає, що суд необгрунтовано визнав недопустимим доказом протокол огляду відеофайлів із камер відеоспостереження військторгу через те, що первинний доказ - відеозапис із камер відеоспостереження - отримано в незаконний спосіб. При цьому суд не зважив на лист потерпілого, відповідно до якого він добровільно надав копії відеозаписів із камер відеоспостереження. Також суд не оцінив того, що під час досудового розслідування на запит захисника слідчий надав диск із відеозаписами з камер відеоспостереження з військторгу, що, на думку сторони обвинувачення, свідчить про відкриття цього відеозапису стороні захисту.
Колегія суддів звертає увагу на те, що такі твердження прокурора були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який погодився з доводами прокурора про невмотивоване посилання місцевим судом як на підставу визнання даних відеозапису із камер відеоспостереження недопустимим доказом через порушення вимог закону під час його отримання. Зокрема, суд вказав, що відповідно до ст. 56 КПК потерпілий має право подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду. В цій справі потерпілий сам виявив відеозапис і надав його органу досудового розслідування. Подання доказу потерпілим і отримання його слідчим не є слідчою або розшуковою дією, а тому не регламентується процесуальними нормами.
Водночас апеляційний суд зазначив, що ці доводи прокурора, а також про надання слідчим захиснику до закінчення досудового розслідування копії відеозапису з камер відеоспостереження не свідчать про можливість врахування відеозапису з камер відеоспостереження через неналежне виконання стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК.
Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду, вважає їх обґрунтованими, а доводи прокурора про протилежне непереконливими. 
Щодо доводів прокурора про порушення, допущені, на його думку, апеляційним судом
У касаційній скарзі прокурор зазначає, що апеляційний суд порушив ст. 363 КПК, оскільки передчасно закінчив повторне дослідження доказів, тоді як сторона обвинувачення заперечувала щодо цього і просила надати час, щоб установити місцезнаходження свідка ОСОБА_9 та викликати його в судове засідання.
Верховний Суд відхиляє зазначені доводи прокурора з огляду на таке. 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що до початку апеляційного розгляду прокурор звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням, у якому просив повторно дослідити докази, зокрема допитати ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 , а також дослідити письмові докази, яке 10 червня 2021 року суд задовольнив. 
Згідно з ч. 2 ст. 327 КПК прибуття в суд свідка забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Суд сприяє сторонам кримінального провадження у забезпеченні явки зазначених осіб шляхом здійснення судового виклику.
09 листопада 2021 року через неявку в судове засідання потерпілого та свідка суд апеляційної інстанції змінив порядок дослідження доказів і дослідив письмові докази. Після їх дослідження прокурор просив відкласти судове засідання та повторно повідомити потерпілого і свідка, проти чого заперечила сторона захисту. Суд відклав судове засідання з метою повторного виклику зазначених осіб і поклав на прокурора обов`язок забезпечити їх явку на наступне судове засідання, оскільки заявлений прокурором свідок є свідком зі сторони обвинувачення.
01 листопада 2022 року апеляційний суд судове засідання відклав знову через неявку потерпілого та свідка і повторно поклав на прокурора обов`язок забезпечити явку цих осіб у наступне судове засідання або надати документи про неможливість їх явки.
22 листопада 2022 року в судове засідання з`явився потерпілий. Суд допитав його та відклав апеляційний розгляд.
31 січня 2023 року головуючий, повідомивши учасникам судового провадження, що на розгляді апеляційного суду залишився лише допит свідка ОСОБА_9 , кореспонденція від якого повертається або за закінченням терміну зберігання, або з вказівкою, що адресат відсутній за зазначеною адресою, поставив на обговорення питання щодо закінчення апеляційного розгляду без допиту свідка ОСОБА_9 . Прокурор просив відкласти розгляд і надати можливість з`ясувати місцезнаходження цього свідка, проти чого заперечила сторона захисту. Суд оголосив перерву, після якої відмовив у задоволенні клопотання прокурора стосовно відкладення розгляду, аргументуючи своє рішення тим, що кримінальне провадження перебуває на розгляді апеляційного суду тривалий час, і перейшов до стадії судових дебатів.
З викладеного вище вбачається, що суд апеляційної інстанції неодноразово відкладав судові засідання за клопотанням прокурора для виклику свідка сторони обвинувачення та давав можливість стороні обвинувачення забезпечити його явку.
Незважаючи на зазначені дії суду та враховуючи, що забезпечення явки вказаного свідка в судове засідання покладено на сторону обвинувачення, прокурор протягом півтора року розгляду справи судом апеляційної інстанції не забезпечив явки цього свідка в судове засідання.
Отже, апеляційний суд надав можливість прокурору забезпечити явку заявленого свідка, тоді як неспроможність сторони обвинувачення її забезпечити не є порушенням ст. 363 КПК і не вказує на порушення в цілому.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що свідок ОСОБА_9 був допитаний місцевим судом і не надав якихось вагомих показань, які б підтверджували висунуте ОСОБА_7 обвинувачення.
На цих підставах колегія суддів відхиляє такі доводи сторони обвинувачення. 
Щодо доводів прокурора про відсутність у матеріалах справи технічних носіїв інформації
У касаційній скарзі прокурор як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону вказує на те, що в матеріалах справи відсутні технічні носії інформації, на яких зафіксовано судові засідання від 25 листопада 2019 року (допит ОСОБА_7 ), від 17 грудня 2019 року (розгляд клопотань сторони захисту стосовно призначення експертизи відеозвукозапису і психологічної експертизи із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа), а також відеофіксація судового засідання від 16 жовтня 2020 року (звернення ОСОБА_7 з останнім словом).
Ці твердження прокурора не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, а тому Верховний Суд відхиляє їх з огляду на таке.
Частинами 4 та 6 ст. 107 КПК передбачено, що фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження є обов`язковим.
Положеннями ч. 1 ст. 412 КПК визначено, які порушення кримінального процесуального закону є істотними, а в ч. 2 цієї ж статті - обставини, за наявності яких судове рішення в будь-якому разі підлягає скасуванню.
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.
У матеріалах справи наявний диск із записом судового засідання від 16 жовтня 2020 року, під час якого ОСОБА_7 звернувся до суду з останнім словом. Запис належним чином прослуховується. 
Водночас під час перевірки матеріалів кримінального провадження суд касаційної інстанції виявив пошкодження технічного носія інформації (оптичного диска) з аудіозаписом судового засідання в суді першої інстанції від 25 листопада 2019 року, внаслідок чого відтворити збережену на ньому інформацію або ж взагалі перевірити її наявність неможливо. Крім того, було виявлено відсутність запису судового засідання від 17 грудня 2019 року.
У зв`язку з цим на запит Суду Шевченківський районний суд м. Києва надав архівні копії технічних записів судових засідань від 25 листопада та 17 грудня 2019 року.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що місцевий суд не допустив порушень вимог кримінального процесуального закону щодо фіксування за допомогою технічних засобів судового провадження.
Разом з тим колегія суддів звертає увагу на те, що згідно зі ст. 412 КПК невід`ємною властивістю поняття «істотність порушення вимог кримінального процесуального закону» є його здатність перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Колегія суддів не виключає, що за певних обставин відсутність звукозаписів окремих судових засідань чи їх частин може стати підставою для скасування судових рішень, якщо сторона, яка посилається на цю обставину, доведе, що це істотно вплинуло або могло вплинути на законність та вмотивованість судового рішення.
Водночас у цій справі сторона обвинувачення не обґрунтувала того, як заявлені нею в касаційній скарзі порушення вплинули на законність та обґрунтованість ухваленого місцевим судом судового рішення й вирішення справи по суті і що завадило прокурору самостійно звернутися до суду для отримання вказаних копій технічних записів судових засідань.
Також не заслуговують на увагу твердження прокурора про відсутність технічного запису судового засідання від 19 жовтня 2020 року.
Сторона обвинувачення вказує, що згідно із журналом судового засідання головуючий проголосив ухвалу, а тому відсутнє підтвердження того, що було проголошено саме вирок. Крім того, прокурор ставить під сумнів оголошення вироку у повному обсязі, оскільки відповідно до журналу оголошення вироку на 9 аркушах тексту тривало лише 10 хвилин.
За правилами ч. 4 ст. 107 КПК у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.
Як убачається з аудіозапису судового засідання від 16 жовтня 2020 року, суд надав можливість обвинуваченому виступити з останнім словом і оголосив присутнім у залі судового засідання про вихід суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.
Виходячи з вимог ст. 376 КПК, згідно з якою судове рішення проголошується прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати, головуючий суддя після виходу з нарадчої кімнати 19 жовтня 2020 року о 10:30 негайно проголосив судове рішення, що підтверджується даними журналу судового засідання від цієї дати.
Оскільки в судове засідання 19 жовтня 2020 року не прибули особи, які брали участь у судовому провадженні, суд відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК не здійснював фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів. Те, що в журналі судового засідання від цієї дати вказується про оголошення ухвали, свідчить про очевидну технічну описку, оскільки, як убачається з матеріалів справи, у цей день та час, які зазначено в журналі, було проголошено вирок.
На цих підставах колегія суддів відхиляє такі доводи обвинувачення.
Отже, твердження, наведені прокурором у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм процесуального права або з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів не встановила.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення, апостановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                              ОСОБА_3