Справа № 757/5305/13-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/15707/2023

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 листопада 2023 року                                                                                             місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді                 Журби С.О., 
суддів                                       Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря               Павлової В.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори Груша О.В., про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
13 березня 2013 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Головне управління Міністерства юстиції м. Києва, державний нотаріус Шостої київської державної нотаріальної контори Груша О. В.,  про розірвання договору довічного утримання (догляду).
В обґрунтування позову зазначив, що йому та його дружині - ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. У віці 97 років він залишився одиноким, близьких та рідних людей, на підтримку і допомогу яких міг би розраховувати, не має. Через два з половиною місяці після смерті дружини, ОСОБА_3 , яка тривалий час була його сусідкою та після смерті ОСОБА_5 піклувалась про нього, запропонувала йому укласти з нею договір довічного утримання. Запевняла, що після укладення такого договору вона кожний день буде приїжджати до нього, піклуватися та матеріально забезпечувати. 
03 грудня 2010 року між ним та відповідачем укладено договір довічного утримання, однак позивач зазначала, що одразу ж після укладення такого правочину ОСОБА_3 не виконувала належним чином покладених на неї зобов`язань. Зокрема, всупереч вимог пункту 2.1 договору не надавала щомісячне грошове забезпечення, розмір якого становить 1 000 грн., а навпаки повідомила його про необхідність давати їй по 100 грн., у подальшому - по 200 грн., для придбання продуктів харчування. У період з 03 грудня 2010 року по лютий 2013 року він надав відповідачу близько 14 000 грн. Крім того, ОСОБА_3 запропонувала покласти належні йому заощадження у розмірі 3 000 доларів США на депозитний рахунок банку для отримання відсотків. Проте лише декілька місяців вона віддавала йому відсотки за депозитом у розмірі 80 грн., а на прохання повернути належні йому грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США не відреагувала. Житлово-комунальні послуги він теж був вимушений сплачувати самостійно, що також суперечить умовам договору довічного утримання від 03 грудня 2010 року. Він змушений був самостійно прати, мити посуд, прибирати в квартирі, незважаючи на те, що стан здоров`я та вади зору не дозволяли йому вирішувати усі побутові проблеми якісно та належним чином. Він декілька разів повідомляв відповідача, що його не влаштовує таке ставлення. Однак, його спроби не призвели до позитивних результатів. Тому відповідач скориставшись його безпорадним психологічним та фізичним станом, а також його довірою, уклавши в 2010 році договір довічного утримання, наприкінці лютого 2013 року фактично перестала виконувати свої обов`язки визначені умовами договору.
З урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд розірвати договір довічного утримання від 03 грудня 2010 року, укладений між ним та відповідачем, припинити право власності ОСОБА_3   на  частину квартири АДРЕСА_1 , відновити його право власності на частину вказаної квартири та зобов`язати Шосту київську державну нотаріальну контору зняти заборону щодо відчуження спірної квартири. 
ІНФОРМАЦІЯ_2   ОСОБА_2 помер. 
У 2018 році ОСОБА_1 , яка була залучена до справи в якості  правонаступника ОСОБА_2 , звернулася до суду першої інстанції із заявою про уточнення позовної заяви, в якій просила розірвати договір довічного утримання (догляду) від 03 грудня 2010 року, посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 11-12338 державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Грушею О. В.; визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 з мотивів не належного виконання цього договору відповідачем.
Рішенням Печерського районного м. Києва від 03 грудня 2020 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Постановою Київського апеляційного суду Київської області від 23 вересня 2021 року  апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року скасовано та постановлено нове судове рішення, за яким позовні вимоги ОСОБА_2 (правонаступник ОСОБА_1 ) задоволено частково; розірвано договір довічного утримання (догляду), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 03 грудня 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Грушею О.В. і зареєстрований у реєстрі за №11-12338.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Відповідач подав  касаційну скаргу на постанову апеляційного суду з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просив скасувати постанову повністю і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Постановою Верховного Суду у складі колегії  суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_3   задоволено частково; постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання (догляду) скасовано; передано справу №757/5305/13-ц в зазначеній частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
В судове засідання 09.11.2023 року представник Головного територіальне управління юстиції у місті Києві та державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори Груша О.В. не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлялись, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надали.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність  підстав для задоволення апеляційної скарги та  скасування рішення суду першої інстанції.
В ході розгляду справи судом встановлено, що 03 грудня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Груша О.В., зареєстрований в реєстрі за № 11-12337.
За умовами договору позивач передав у власність належну йому на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , взамін чого відповідач зобов`язалася повністю утримувати позивача, надавати йому матеріальне забезпечення (сплачувати комунальні платежі, електроенергію, телефон), догляд та необхідну допомогу, медичну допомогу та сплачувати ліки, а також забезпечити його довічне проживання в указаній квартирі. Вартість забезпечення, догляду та необхідної допомоги визначається сторонами у розмірі 1 000 грн в місяць.
Пунктом 2.1. договору довічного утримання передбачено, що матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись ОСОБА_2 , оцінюється сторонами в сумі 1 000 грн.
Пунктом 2.2 договору встановлено, що ОСОБА_3 зобов`язується повністю утримувати ОСОБА_2 , надавати йому матеріальне забезпечення, (сплачувати комунальні платежі, електроенергію, телефон), догляд та необхідну допомогу, медичну допомогу та сплачувати ліки, а також забезпечити його довічне проживання у вказаній квартирі. Вартість забезпечення, догляду та необхідної допомоги визначається сторонами в розмірі 1 000 грн в місяць.
Пунктом 4.2 договору встановлено, що вказаний договір може бути розірваний за згодою сторін, а випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однієї із сторін ? у судовому порядку.
Залишаючи позов без задоволення суд першої інстанції виходив із того, що  відсутні підстави стверджувати про невиконання умов договору, що підтверджується квитанціями про купівлю продуктів, товарів загального вжитку, будівельних матеріалів та побутової техніки наданими відповідачем (том І а. с. 87-141), довідкою щодо відсутності заборгованості по квартплаті та комунальним послугам (том І а. с. 142), особистими розписками ОСОБА_2 , який підтвердив виконання умов договору в частині грошового утримання (том І а. с. 143-144). На підставі показань свідків під час розгляду справи судом не встановлено, що мало місце невиконання відповідачем умов договору в частині догляду за відповідачем, а тому відсутні підстави стверджувати про неналежне виконання обов`язків, визначених договором. Зважаючи на те, що суду було надано достатні докази на підтвердження перерахування ОСОБА_3 коштів у порядку, визначеному договором довічного утримання, а також щодо здійснення нею належного догляду за позивачем, відсутні підстави вважати доведеним факт невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, що є підставою для розірвання договору довічного утримання як то передбачено статтею 755 ЦК України. 
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:
Суть позиції позивача стосовно наявності підстав для розірвання договору довічного утримання полягає в твердженні про невиконання відповідачем умов договору довічного утримання в частині надання передбаченого таким договором утримання, а також оплати комунальних послуг.
Як вже зазначалося раніше, касаційний суд повернув дану справу на новий апеляційний розгляд в частин вирішення вимог про розірвання договору довічного утримання. При цьому касаційний суд зробив висновок про неналежне трактування позивачем умов оскаржуваного договору, а саме п.2.1.2.2, щодо загальної вартості місячного матеріального забезпечення ОСОБА_2 за вказаним договором. Зокрема, з точки зору касаційного суду, розмір такого забезпечення складає 1000 грн. на місяць, а не 2000, як те вважав позивач, з чим в повній мірі погоджується і колегія суддів апеляційного суду.
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
На підтвердження надання утримання за договором довічного утримання відповідачем було представлено до суду ряд доказів, зокрема чеки про купівлю товарів, продуктів харчування та ліків. 
В ході розгляду справи стороною позивача було здійснено аналіз вказаних чеків і належним чином було доведено, що принаймні їх частина не може бути  беззаперечно прийнята в якості доказів по даній справі, оскільки посвідчує факт придбання товарів, призначення яких для ОСОБА_2  1913 року народження є сумнівним (алкогольні напої, велика кількість цукерок, іграшки, цигарки, плойка для волосся тощо). 
З іншої сторони докази мають оцінюватися судом в їх сукупності. Як зазначала відповідач, вона дійсно не може гарантувати, що всі без виключення зазначені в чеках товари придбавала саме для ОСОБА_2 . В той же час переважна їх більшість була придбана саме для нього. 
На запитання суду, щодо сумнівних товарі,в які були зазначені вище, відповідач вказувала на те, що ОСОБА_2 неодноразово просив її придбати як алкогольні напої, так і інші товари, в тому числі і дитячі іграшки для дарування іншим особам на відповідні свята.  
Дана позиція відповідача кореспондується також з поясненнями допитаних в ході розгляду справи свідків, які підтвердили, що ОСОБА_2 дійсно полюбляв дарувати подарунки сусідам, знайомим та родичам. 
Окрім вищевказаних чеків, на підтвердження факту здійснення належного утримання ОСОБА_2 за спірним договором відповідач надала до суду ряд розписок від імені ОСОБА_2 про те, що він отримав утримання за договором довічного утримання за певні періоди в повному обсязі та належним чином. Вказані розписки, що підписані ОСОБА_2 , не було оспорені жодною стороною, вони охоплюють період з часу укладення оскаржуваного договору до листопада 2012 року, на що обґрунтовано звернув увагу і касаційний суд у рамках вирішення даної справи. 
З точки зору колегії суддів апеляційного суду факт відсутності таких розписок з грудня 2012 року по лютий 2013 року (в березні 2013 року вже було подано даний позов) не може сам по собі свідчити про ненадання передбаченого договором довічного утримання за вказаний період, оскільки, як вбачається із вищевказаних розписок, вони видавалися ОСОБА_2 не кожного місяця, а містили констатацію належного виконання умов договору за декілька місяців, що передували даті розписки, тобто видавалися постфактум за декілька місяців. При цьому за вказаний період (з грудня 2012 року по лютий 2013 року) матеріали справи містять чеки про придбання товарів, продуктів харчування і ліків, про неможливість безпідставного відхилення яких суд зазначав вище.  
Зважаючи на наведене, враховуючи наявні у матеріалах справи докази: пояснення свідків, касові чеки, вищезгадані розписки, з точки зору колегії суддів апеляційного суду, твердження позивача про нездійснення відповідачем утримання ОСОБА_2 відповідно до оскаржуваного договору не знайшли підтвердження в ході розгляду справи.
В ході розгляду справи позивач, заперечуючи проти вищевказаних розписок, посилався на те, що у ОСОБА_2 були значні вади зору, у зв`язку з чим він не міг прочитати текст розписок і помилявся щодо їх змісту. Не зважаючи на наявний у матеріалах справи медичний висновок щодо вад зору ОСОБА_2 , тим не менш такі докази не містять зазначення ступеню ураження його зору з огляду на питання про можливість чи неможливість  ОСОБА_2 прочитати текст вказаних розписок. Жодних інших доказів з цього приводу до суду надано не було. За таких умов посилання на те, що ОСОБА_2 підписував розписки без розуміння їх змісту, залишилися недоведеними і не можуть бути прийняті апеляційним судом. 
Не можуть свідчити про неналежне виконання умов договору довічного утримання і посилання позивача на наявність заборгованості за електропостачання спірної квартири. Як зазначав відповідач та третя особа, враховуючи статус ОСОБА_2 та отримання ним пільгового забезпечення комунальних послуг, факт нездійснення оплати за електропостачання обумовлювався відсутністю інформації про наявність перевитрат забезпеченого державного обсягу електропостачання як інваліда ВВВ ІІ групи. Про обґрунтованість такої позиції може свідчити також факт відсутності заборгованості за іншими видами житлово-комунальних послуг, такими як постачання води, телекомунікаційній послуги тощо, оскільки з рахунків по цим видам платежів не вбачається наявності заборгованості. Також суд також бере до уваги й те, що одразу після повідомлення в травні 2013 року позивачем про наявність заборгованості за електроенергію, її погашення було здійснено ОСОБА_3 , натомість до суду не надано жодного доказу на здійснення таких оплат самим ОСОБА_2 . 
При вирішенні даної справи, апеляційний суд окремо звертає увагу і на інші представлені відповідачем докази, а саме відеозапис святкування 100-літнього ювілею ОСОБА_2 , що міститься в другому томі, а.с. 137. З вказаного відеозапису вбачається, що ОСОБА_2 на зазначеному святкуванні особисто підтверджував своє задоволення відносинами з відповідачем та жодним чином не стверджував про неналежність виконання останньою умов договору довічного утримання. 
Таким чином в своїй сукупності наявні у матеріалах справи докази свідчать про необґрунтованість заявлених позовних вимог і відсутність підстав для задоволення позову, що і було належним чином констатовано судом першої інстанції. 
Доводи апеляційної скарги по своїй суті повторюють позицію позовної заяви, однак в більшості випадків є припущеннями, недоведеними належними та допустимими доказами, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для задоволення позову. 
З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення  суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                            Т.О. Писана 

                                                                                                                     К.П. Приходько