ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 листопада 2023 року           справа №200/15427/21 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Геращенко І.В., Компанієць І.Д., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 р. у справі № 200/15427/21 (головуючий І інстанції Грищенко Є.І.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                              У С Т А Н О В И В:  

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області (далі- відповідач) про: визнання протиправними дії щодо не нарахування та невиплати: індексації грошового забезпечення за період проходження служби з червня 2016 року по жовтень 2017 року із визначенням базового місяця при розрахунку – січень 2008 року; грошової компенсації за невикористану частину щорічної чергової оплачуваної відпустки за період з 07 липня 2015 року по 30 квітня 2021 року у кількості 126 діб та додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій в кількості 98 діб, виходячи з грошового забезпечення з урахуванням індексації та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 889 від 22.09.2010 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій”; щодо нездійснення перерахунку і виплати одноразової грошової допомоги при звільненні без включення до грошового забезпечення з якого вона була обрахована індексації та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 889 від 22.09.2010 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій”; зобов`язання нарахувати та виплатити за виключенням виплачених сум: грошового забезпечення за період проходження служби з червня 2016 року по жовтень 2017 року із визначенням базового місяця при розрахунку – січень 2008 року; грошової компенсації за невикористану частину щорічної чергової оплачуваної відпустки за період з 07 липня 2015 року по 30 квітня 2021 року у кількості 126 діб та додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій в кількості 98 діб, виходячи з грошового забезпечення з урахуванням індексації та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 889 від 22.09.2010 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій”; щодо нездійснення перерахунку і виплати одноразової грошової допомоги при звільненні без включення до грошового забезпечення з якого вона була обрахована індексації та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 889 від 22.09.2010 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій”; зобов`язання нарахувати і виплатити грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 травня 2021 року по дату ухвалення рішення суду.
В обґрунтування позову зазначено, що з 14.06.1993 по 06.11.2015 проходив службу в органах МВС та Національної поліції України.
Наказом від 30.04.2021 № 268 о/с позивача було звільнено зі служби в ГУ НП в Донецькій області з 30.04.2021.
Вважає, що відповідачем протиправно не розраховано індексацію його грошового забезпечення за період з червня 2016 року по жовтень 2017 року із застосуванням базового місяця – січень 2008 року.
При звільненні, на думку позивача, відповідачем протиправно не виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної чергової відпустки за 2015-2021 роки загальною кількістю 126 діб та додаткової відпустки як учаснику бойових дій загальною кількістю 98 діб.
Також позивачем зазначено, що відповідачем протиправно розраховано розмір його одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування індексації грошового забезпечення.
Крім того, позивач просив суд зобов`язати відповідача виплатити компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні по дату винесення рішення.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судових засідань та повідомлення (виклику) учасників справи.  
Ухвалою суду першої інстанції від 11 січня 2022 року поновлено позивачеві пропущений строк звернення до суду з даним позовом. 
17 січня 2022 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2022 року прийнято до розгляду заяву про уточнення позовних вимог. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 р. у справі № 200/15427/21 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції України щодо  ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження служби з червня 2016 року по жовтень 2017 року, компенсації за невикористані дні чергової щорічної відпустки за 4 доби у 2015 році, 45 діб у 2016 році, 45 діб у 2019 році, 2 доби у 2020 році, щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2021 роки у кількості 84 дні, ненарахування та невиплати компенсації за невикористані дні щорічної чергової відпустки за 2021 рік у кількості 15 діб та одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення. Зобов`язано Головне управління Національної поліції України (місцезнаходження: Донецька обл., м. Маріуполь, пр-т. Нахімова, буд. 86, код ЄДРПОУ 40109058) нарахувати та виплати ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з червня 2016 року по жовтень 2017 року, компенсацію за невикористані дні чергової щорічної відпустки за 4 доби у 2015 році, 45 діб у 2016 році, 45 діб у 2019 році, 2 доби у 2020 році, щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2021 роки у кількості 84 дні, нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані дні щорічної чергової відпустки за 2021 рік у кількості 15 діб та одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення та раніше виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач проходив службу у період з 07.11.2015 по 30.04.2021.
Індексація грошового забезпечення за період з червня 2016 року по жовтень 2017 позивачеві не виплачувалась та не нараховувалась у зв`язку із тим, що право на індексацію грошового забезпечення грошового  у відповідності до чинного законодавства позивач набув з листопада 2017 року.
Базовим місяцем для індексації грошового забезпечення поліцейських слід вважати листопад 2015 року.
Компенсація невикористаної щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій не передбачена чинним законодавством.
Крім того, відповідач отримав статус учасника бойових дій лише у 2016 році, у зв`язку із чим, кількість невикористаних останнім днів відпустки як учаснику бойових дій становить 84 доби.
Позовні вимоги щодо компенсації за невикористані дні щорічної чергової відпустки за 2015, 2016, 2019, 2020 роки, на думку відповідача, задоволенню не підлягають, оскільки грошова компенсація за невикористані дні такої відпустки не передбачена чинним законодавством, та надається до кінця календарного року.
Щорічні чергові відпустки за 2017-2018 рік відповідачем використано у повному обсязі.
Індексація грошового забезпечення є компенсаційною виплатою та її включення до розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки та одноразової допомоги при звільненні, на думку відповідача, протирічить чинному законодавству.
Позовні вимоги про зобов`язання нарахувати і виплатити грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 травня 2021 року по дату ухвалення рішення суду відповідач вважав передчасними.
09 лютого 2022 року позивачем до суду надана відповідь на відзив, у якій останнім зазначено, що у разі невиплати індексації грошового забезпечення, така індексація виплачується за весь час її невиплати.
Визначення базового місяця для проведення індексації грошового забезпечення є передчасним, оскільки на час розгляду справи в цій частині права позивача не порушено.
06 червня 2023 року відповідачем до суду надано відзив на уточнену позовну заяву, за змістом якого останній заперечував проти позовних вимог та зазначив, що положення постанови Кабінету Міністрів України 22.09.2010 № 899 не поширювались на працівників поліції.
Вказана постанова втратила чинність 01.03.2018.
Індексація грошового забезпечення відповідно до норм спеціального законодавства при обчисленні одноразової грошової допомоги при звільненні не враховується.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.       
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач – ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 . 
Відповідно до посвідчення від 16.09.2021 серії   НОМЕР_3 позивач має статус ветерана війни – особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи.
Наказом начальника Головного управління Національної поліції у Донецькій області від 30.04.2021 № 268 о/с позивача звільнено зі служби в поліції через хворобу з 30.04.2021.
Визначено невикористану відпустку за 2021 рік – 15 діб.
Відповідно до довідки управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 22.03.2021 № 973/12/03-2021, позивач у період з 28.07.2014 по 06.11.2015 та з 07.11.2015 по 30.04.2018 був зарахований до складу сил та засобів, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області.
Відповідно до довідки управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 23.05.2023 № 1114/12/03-2023, позивач у період з 01.02.2015 по 06.11.2015 та з 07.11.2015 по 30.04.2018 був зарахований до складу сил та засобів, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області.
Відповідно до довідки управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 07.05.2021 № 1785/12/04-2021, позивач у період з 01.05.2018 по 31.01.2021 був зарахований до складу сил та засобів, які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів на території Донецької області. 
          Відповідно до довідки Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 28.09.2021 № 14856/401-2021, позивачеві соціальна відпустка із збереженням заробітної плати відповідно до ч. 12 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” у період з 2014 року по 2021 рік не надавалась.
          Листом від 19.08.2021 № 436зі/76/01-2021 Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Донецькій області повідомило позивача, щодо відсутності законних підстав для проведення індексації грошового забезпечення поліцейським до листопада 2017 року.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, коелгія суддів зазначає наступне.
Частиною 2  статті 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.  
Проходження служби в поліції регулюється Законом України “Про Національну поліцію” від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі – Закон № 580-VIII) та іншими нормативно-правовими актами (ст. 60 Закону).
Відповідно до ч. 2 ст. 94 Закону № 580-VIII порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Пунктом 3 розд. І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що затверджений наказом МВС України від 06.04.2016 № 260, визначено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.
До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Щодо проведення індексації грошового забезпечення за період проходження служби з червня 2016 року по жовтень 2017 року із визначенням базового місяця при розрахунку – січень 2008 року, суд зазначає наступне.
Положеннями п.п. 1, 2, 5 ст. 94 Закону № 580-VIII визначено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.
За визначенням, наведеним в статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ “Про індексацію грошових доходів населення”  (далі - Закон №1282-ХІІ) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону №1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення).
Згідно зі ст. 4 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Частиною другою статті 5 Закону №1282-ХІІ визначено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (частина перша статті 9 Закону №1282-ХІІ).
Відповідно до норм статті 6 Закону №1282-ХІІ, у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі по тексту - Порядок №1078), який визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Відповідно до п.1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Відповідно до п.4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Оплата праці, у тому числі працюючим пенсіонерам, грошове забезпечення, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю, що надається залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
У разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення (п.5 Порядку №1078).
Згідно з п.п.2 п. 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 року №782 до вказаної постанови №1078 внесено зміни та включено поліцейських до переліку категорій осіб, яким здійснюється індексація грошового забезпечення.
Частиною 2 ст.8 Закону України “Про індексацію грошових доходів населення” передбачено, що за наявності підстав, визначених цим Законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами.
Судом встановлено, що позивачу не виплачувалась індексація грошового забезпечення за період з червня 2016 року по жовтень 2017 року.
Вказані обставини, зокрема, підтверджено довідкою управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 13.01.2022 № 56.
Суд вважає за необхідне зазначити, що нарахування індексації грошового забезпечення позивача за будь-який інший період його служби не є спірним питанням у вказаній справі.
В даному випадку, суд в розрізі здійсненого аналізу норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, відхиляє твердження відповідача щодо відсутності правових підстав для виплати позивачеві індексації грошового забезпечення за спірний період, оскільки індексація грошового забезпечення прямо передбачена положеннями Закону України “Про Національну поліцію” та Закону України “Про індексацію грошових доходів населення”.
Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 16 липня 2020 року у справі №2140/1763/18, від 21 січня 2021 року у справі №160/35/20, які відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Виплата індексації охоплюється поняттям грошового забезпечення та безпосередньо стосується оплати праці, для захисту якої державою забезпечуються посилені гарантії.
Отже, оскільки виплата індексації пов`язана з виплатою самого грошового забезпечення поліцейського, і повинна здійснюватись у відповідних розмірах постійно разом з основною виплатою, ця гарантія оплати праці державою в повній мірі дотримана не була.
Отже, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення, про що неодноразово висловлювався Верховний Суд, в тому числі у постановах від 23 жовтня 2019 року у справі № 825/1832/17, від 16 квітня 2020 року у справі №822/3307/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 815/2590/18.
Щодо визначення базового місяця індексації грошового забезпечення позивача у спірний період, суд зазначає наступне.
Розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі “Педерсен і Бодсгор проти Данії” зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі “Волохи проти України” (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є “передбачуваною”, якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. “…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання”.
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
У даній правовій ситуації індексація за спірний період не була нарахована та виплачена позивачеві.
Тобто, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.          
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19.
Таким чином, в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
          Щодо застосування для обчислення положень Постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій”, суд зазначає наступне.
          Пунктом 1 вказаної постанови було установлено щомісячну додаткову грошову винагороду:
1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби):
з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення;
з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення;
з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення;
з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення;
з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
3) особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
4) військовослужбовцям Національної гвардії (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
5) військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
6) співробітникам кадрового складу (військовослужбовцям) Служби зовнішньої розвідки - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Разом з тим, позивач проходив службу в органах МВС та Національній поліції України, що, зокрема, підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_4 .
Таким чином, положення вказаної постанови на спірні правовідносини не поширюються.
Крім того, вказана постанова втратила чинність 01 березня 2018 року.
Щодо виплати компенсації за 126 діб чергової відпустки суд зазначає наступне.
Відповідно до довідки управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 12.01.2022 № 125/12/03-2022, станом на 30.04.2021 позивачем було невикористано щорічні чергові оплачувані відпустки: 4 доби у 2015 році, 45 діб у 2016 році, 45 діб у 2019 році, 2 доби у 2020 році. 
15 діб невикористаної відпустки за 2021 рік компенсовано при звільненні.
Щорічні чергові оплачувані відпустки за 2017-2018 роки використано.
Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 19.01.2018 № 26 о/с позивачеві надано щорічну чергову відпустку за 2017 рік тривалістю 46 діб з урахуванням одного святкового дня.
Таким чином суд доходить до висновку щодо безпідставності тверджень позивача щодо невикористання ним щорічної чергової відпустки за 2017 рік та не приймає до уваги відомостей, які зазначено у довідці Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 28.09.2021 № 14856/401-2021 щодо використання позивачем лише 18 днів вказаної відпустки.
Крім того, суд зазначає, що спірним питанням у вказаній справі є правомірність невиплати компенсації за невикористані дні чергової відпустки за 2017 рік, а не розрахунок розміру виплат за використання позивачем зазначеної відпустки під час несення ним служби.
Як вже зазначалось судом раніше, Наказом начальника Головного управління Національної поліції у Донецькій області від 30.04.2021 № 268 о/с визначено невикористану відпустку за 2021 рік – 15 діб.
Компенсацію за невикористані дні невикористаної відпустки за 2021 рік позивачеві виплачено, що сторонами не заперечується.
Частиною першою статті 92 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки (частина друга статті 92 Закону № 580-VIII).
Статтею 93 Закону № 580-VIII визначено порядок обчислення тривалості відпусток поліцейських, зокрема:
- тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються (частина перша);
- тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки (частина друга);
- за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів (частина третя);
- тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби (частина четверта);
- відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або керівного складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році (частина п`ята);
- чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року (частина сьома);
- поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку (частина восьма);
- поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року (частина дев`ята);
- за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону (частина десята);
- відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік (частина одинадцята).
Отже, законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарному році.
Частинами першою та другою статті 94 Закону № 580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Положення Порядку № 260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції (далі - здобувачі), закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - ЗВО).
Пунктом 3 розділу І "Загальні положення" Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Розділом ІІІ Порядку № 260 врегульовано окремі питання виплати грошового забезпечення.
Абзацом сьомим пункту 8 розділу ІІІ "Окремі питання виплати грошового забезпечення" Порядку №260 передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення (абзац восьмий пункту 8 розділу ІІІ "Окремі питання виплати грошового забезпечення" Порядку № 260).
З вищевикладеного слідує, що правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII ,зокрема до яких, поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Аналізуючи наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.
Відповідно до абзаців першого, третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі -Порядок № 100 у редакції, яка діяла на час звільнення позивача зі служби в поліції), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи-підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць (абзац другий пункту 2 Порядку № 100).
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 жовтня 2018 року у справі № 806/829/17, від 24 жовтня 2018 року у справі № 806/277/16.
З огляду на не врегулювання положеннями Закону № 580-VIII та Порядку № 260 питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню положення КЗпП України, Закону України “Про відпустки” від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі – Закон №504/96-ВР), Порядку № 100.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 826/8185/18.
Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічні положення містяться в частині першій статті 24 Закону № 504/96-ВР .
У випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19, від 04 лютого 2021 року у справі № 160/5393/19, від 11 лютого 2021 року у справі № 160/13220/19 та від 31 березня 2021 року у справі № 320/3843/20.
Враховуючи викладене відповідач протиправно не виплатив позивачеві при звільненні компенсацію за невикористану ним щорічну чергову оплачувану відпустку: 4 доби у 2015 році, 45 діб у 2016 році, 45 діб у 2019 році, 2 доби у 2020 році.
Щодо позовної вимоги про виплату компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій в кількості 98 діб, суд зазначає наступне.
Як вбачається з позовної заяви, позивач вважає протиправними дії відповідача, зокрема, щодо невиплати компенсації за невикористані ним дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за сім років.
Разом з тим, як вказано відповідачем, рішенням комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (учасниками війни) від 15.04.2016 № 6/І/V/324 позивачеві надано статус учасника бойових дій та видано посвідчення від 22.06.2016 № НОМЕР_5 .
Вказане також підтверджується довідкою управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 12.01.2022 № 126/12/03-2022.
Крім того відповідач зазначив, що позивач безпідставно збільшує кількість належних йому днів такої відпустки – 98 днів замість 84.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач у період з 2016 року по 2021 рік із відповідними рапортами для надання зазначеної відпустки не звертався та вказану відпустку не використовував.
Вказане, зокрема, підтверджується довідкою управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 12.01.2022 № 126/12/03-2022.
Враховуючи викладене, позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачеві компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015 рік та, відповідно, її розрахунок з врахуванням індексації грошового забезпечення позивача, суд вважає передчасними, оскільки відповідачем заперечується сам факт набуття позивачем статусу учасника бойових дій у 2015 році та, відповідно, право на щорічну додаткову відпустку у 2015 році.
Згідно з статтею 5 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон № 3551-ХІІ) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Як вже зазначалось судом раніше, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Всупереч положень статті 24 Закону № 504/96-ВР та статті 83 КЗпП України відповідач при звільненні позивача зі служби в поліції не нарахував та сплатив останньому компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, як основної, так і додаткових.
Щодо твердження відповідача про те, що позивач не звертався до відповідача з заявою чи рапортом про надання йому додаткової відпустки, як учаснику бойових дій  суд зазначає наступне.
Порядком № 260 та Законом № 580-VIII не встановлено особистого звернення поліцейського з відповідним рапортом про виплату йому грошової компенсації, оскільки грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки виплачується разом з компенсацією за невикористані дні щорічної основної відпустки. Вирішальним при виплаті вказаної компенсації є невикористання днів відпусток на час звільнення поліцейського.
Разом з тим, позовні вимоги щодо розрахунку належної позивачеві компенсації за невикористані дні чергової та додаткової відпустки як учаснику бойових дій з урахуванням індексації грошового забезпечення позивача суд вважає передчасними, оскільки відповідачем станом на час розгляду справи розрахунки такої компенсації не проводились.
Щодо розрахунку компенсації за невикористані дні щорічної чергової відпустки за 2021 рік з урахуванням індексації грошового забезпечення суд зазначає наступне.
Як встановлено судом з довідок управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 13.01.2022 № 53, від 24.05.2023 № 282, розрахунок вказаної компенсації проводився без урахування індексації грошового забезпечення позивача.
Згідно з ч.1 ст.2 ЗУ "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Отже, індексація є обов`язковою виплатою та входить до грошового забезпечення згідно із частиною1 статті 2 ЗУ "Про індексацію грошових доходів населення", відповідно має враховуватись при розрахунку компенсації за невикористану відпустку.
Таким чином, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про виплату одноразової грошової допомоги при звільненні без включення до грошового забезпечення з якого вона була обрахована індексації грошового забезпечення, суд зазначає наступне.
Згідно з п. 4 ч. 10 ст. 62 Закону № 580-VIII, поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.
Згідно п. 23 Порядку № 260 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення. При цьому до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
Як вже зазначалось судом, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб -роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Статтею 18 Закону України від 05.10.2000 № 2017-III “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії” (далі Закон № 2017-III) серед іншого визначено, що Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в у мовах зростання цін.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених
Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає
Враховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, суд дійшов висновку, що механізм індексації має універсальний характер. У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.
При вирішенні питання щодо індексації слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи (суті), зокрема Закону №2017-ІІІ, Закону № 1282-ХІІ та Порядку №1078.
Субсидіарне застосування зазначених норм права дає підстави для правового висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складігрошового забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складуяк для розрахунку пенсії за вислугу років, так і для розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, що забезпечує дотримання пенсійних прав осіб, звільнених з військової служби, як складової конституційного права на соціальний захист. В іншому випадку, не врахування індексації при обрахунку пенсії за вислугу років та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби призвело б до застосування для визначення розміру пенсії та одноразової грошової допомоги знеціненого грошового забезпечення.
Аналізуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, суд зазначає, що індексація має спеціальний статус виплати у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, зокрема, пенсії, стипендії; оплати праці (грошового забезпечення), які мають систематичний характер, а тому, індексація є невід`ємною складовою частиною грошового забезпечення.
Отже, індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому, вона має бути врахована у складі грошового забезпечення поліцейських як обрахункова величина одноразової грошової допомоги при звільненні.
Посилання апелянта на те, що Верховним Судом у постанові від 22.07.2021 по справі №200/10368/18-а було констатовано те, що при обчисленні розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з поліції ГУНП в Донецькій області правомірно застосовує норми спеціального законодавства - Порядку №260, взявши для обрахунку місячне грошове забезпечення, встановлене позивачеві на день його звільнення, без включення до його складу індексації грошового забезпечення, є необгрунтованими, оскільки обставини цієї справи не є подібними.
Суд звертає увагу, що індексація грошового забезпечення не була включена до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховувалась та виплачувалась одноразова грошова допомога при звільненні.
Суд вважає за необхіжне зазначити, що спірним питанням в данній справі є правомірність невключення відповідачем при розрахунку компенсації за невикористані позивачем дні чергової оплачуваної відпустки за 2021 рік та  одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування індексації грошового забезпечення як окремої складової грошового забезпечення позивача, а не правомірність дій відповідача щодо включення або невключення до грошового забезпечення позивача індексації грошовго забезпечення за період несенням ним служби, з якого обраховується розмір зазначених вище спірних виплат.
Таким чином, в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про зобов`язання нарахувати і виплатити грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 травня 2021 року по дату ухвалення рішення суду суд зазначає наступне.
Відповідно до положень ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Разом з тим, на час розгляду справи відповідачем не здійснено розрахунок всіх належних позивачеві виплат, та, відповідно, не здійснено розрахунку середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку.
Таким чином, в цій частині права позивача ще не порушено відповідачем, а отже, позовні вимоги є передчасними та задоволенню не підлягають.
Частиною 2  статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України  у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед  законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.  
Згідно з частиною 1  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.  
Відповідно до частини 2  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.  
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 р. у справі № 200/15427/21 - залишити без задоволення.                                                                                        Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 р. у справі № 200/15427/21 - залишити без змін.                                                                                           
Повне судове рішення складено 21 листопада 2023 року.                   
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     І.В. Геращенко

                                                                                                               І.Д. Компанієць