ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

07 листопада 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/235/23
Головуючий у першій інстанції – Майборода С. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1278/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів:  Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
із секретарем – Піцан В.М. 
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватний нотаріус Чернігівського нотаріального округу Число Світлана Миколаївна,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 08 серпня 2023 року (місце ухвалення – м. Чернігів, дата складання повного рішення –  17.08.2023)  у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору безпроцентної позики,
                                            В С Т А Н О В И В :
У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору безпроцентної позики. В обґрунтування посилався на те, що під час оформлення спадщини після померлої матері сторін – ОСОБА_2 від ОСОБА_1 надійшла претензія з вимогами до спадкоємців, в якій він зазначив, що померла ОСОБА_2 позичила у нього грошові кошти в розмірі 270 000 грн, що є еквівалентом 10 000 доларів США. У підтвердження вказаних обставин було надано копію договору позики, посвідченого 22.07.2021, приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Число С.М., за реєстровим № 218. Позивач посилається, що під час посвідчення договору позики ОСОБА_1 ввів в оману приватного нотаріуса, під час оформлення спірного договору ОСОБА_2 мала інший паспорт, грошові кошти в присутності приватного нотаріуса не передавались, на момент вчинення правочину ОСОБА_2 виповнилось 83 роки, яка мала проблеми зі здоров`ям та розмір доходів ОСОБА_2 не підтверджував можливості повернення грошових коштів, приватним нотаріусом були порушені вимоги ст. 46-1 ЗУ «Про нотаріат» та Правил професійної етики нотаріусів України.
У позові ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір позики, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 22.07.2021 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Число С.М., за реєстровим № 218.
Рішенням Чернігівського районного суду від 08.08.2023 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору безпроцентної позики задоволено.
Визнано недійсним договір безпроцентної позики, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 22.07.2021 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Число С.М., за реєстровим № 218. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 1 073, 60 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи,  обставини, що мають значення для справи та які суд першої інстанції визнав встановленими - є недоведеними.
Заявник посилається на те, що 22.07.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір безпроцентної позики 270 000,00 грн, які є еквівалентом 10 000 доларів США, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Число С. М.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, у зв`язку з чим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Амбарновою Л. М. була заведена спадкова справа. ОСОБА_1 та ОСОБА_1 ,  як рідні сини спадкодавця, подали відповідні заяви нотаріусу, проте останні не мають можливості до теперішнього часу вступити у спадщину, оскільки нотаріусом було виявлено розбіжності в наданих ними документах, через що документально неможливо підтвердити їх родинні відносини з померлою та між собою, що підтверджується ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 29.09.2022 у справі № 748/813/22. На даний час сторони до суду із заявами про встановлення факту родинних відносин із померлою ОСОБА_2 - не зверталися.
Апелянт зазначає, що враховуючи той факт, що документально неможливо підтвердити родинні відносини між померлою та сторонами у справі та те, що вони не отримали свідоцтва про право на спадщину, тобто не прийняли на себе всі права та обов`язки, які залишилися після смерті ОСОБА_2 , то, відповідно, ОСОБА_1 не мав жодних правових підстав для звернення до суду із даним позовом.
В обґрунтування скарги заявник посилається, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про те, що укладений договір безпроцентної позики та звернення відповідача з претензією до спадкоємців померлої ОСОБА_2 впливає на права та обов`язки ОСОБА_1 , що надає йому право звернутись до суду з позовом про оспорювання укладеного договору.
Визнаючи недійсним договір позики місцевий суд залишив поза увагою норми ч. 1 ст. 1051 ЦК України, згідно яких, оскільки договір позики був укладений у письмовій формі, то рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Суд прийшов до хибного висновку про те, що ОСОБА_2 уклала договір позики під впливом обману, обставини справи жодним чином не підтверджують висновок суду про фіктивність укладеного договору позики.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Чернігівського районного суду від 08.08.2023 залишити без змін. В обґрунтування посилається на законність і обґрунтованість судового рішення, та безпідставність апеляційної скарги. Зазначає, що судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано з урахуванням пояснень учасників справи, свідків, досліджених матеріалів встановлено, що укладений договір безпроцентної позики від 22.07.2021 є фіктивним, оскільки фактично ОСОБА_2 не отримувала вказаних в ньому коштів, а у ОСОБА_1 не було в наявності таких коштів на момент укладення договору, що доводиться дослідженими доказами, необхідність отримання позики на погашення боргу за комунальні послуги не підтверджена в судовому засіданні, оскільки борги не були погашені, а необхідність отримання пенсіонеру у 83 роки позики на суму 270 000 грн в судовому засіданні не встановлена. При цьому даний борг вона мала повертати через п`ять років у віці 88 років. Отже, даний договір був укладений без наміру створення правових наслідків та був укладений з метою штучного створення боргу спадкодавця та пред`явлення в подальшому претензії кредитора до спадкоємця, а саме до свого брата ОСОБА_1 , який успадковує частину спірної квартири. Відповідач не довів та не надав доказів, які б підтверджували мету та ціль укладення договору позики. Таким чином, вважає, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не навів переконливих доводів та не надав суду належних доказів на підтвердження своїх вимог.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу від третьої особи до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Судом встановлено, що 07.02.2020 ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Фефеловою Ю.К., яким належну їй частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_1 (а.с. 25).
22.07.2021 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір безпроцентної позики, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Число С.М., яким ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 270 000,00 грн, що є еквівалентом 10 000 доларів США, за офіційним валютним курсом НБУ, встановленим на момент укладення даного договору, за яким позичальник зобов`язалась повернути грошові кошти не пізніше, ніж до 19.07.2026 (а.с. 127).
Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 24).
З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_2 була заведена спадкова справа за № 42/2022, спадкоємцями, які прийняли спадщину є: ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (а.с. 31).
З листа приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Амбарнової Л.М. вбачається, що 22.07.2022 від ОСОБА_1 надійшла претензія з вимогами до спадкоємців, в якій він зазначив, що померла ОСОБА_2 позичила у нього кошти в розмірі 270 000, 00 грн, що є еквівалентом 10 000 доларів США. На підтвердження чого ОСОБА_1 була надана копія договору позики, посвідченого 22.07.2021 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Число С.М. за  № 218 (а.с. 32).
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що укладений договір безпроцентної позики та звернення ОСОБА_1 з претензією до спадкоємців померлої ОСОБА_2 впливає на права та обов`язки ОСОБА_1 , що надає йому право звернутись до суду з позовом про оспорювання укладеного договору. Крім того, суд першої інстанції встановив, що фактично грошові кошти не передавались, оскільки позичальником не було доведено джерело їх походження, комунальні платежі не були погашені, мета отримання грошових коштів не встановлена, отже договір був укладений без наміру створення правових наслідків та був укладений з метою штучного створення боргу спадкодавця.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання  або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України     від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або  в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до положень частин третьої статті 334 ЦК України  право  власності  на  майно  за  договором,  який підлягає нотаріальному посвідченню,  виникає у набувача  з  моменту  такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. 
Частиною третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на створення боргових зобов`язань з метою звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання оспорюваного договору недійсним на підставі статті 234 ЦК України, оскільки позивачем не доведено наявність умислу з певним спрямуванням волі у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Судом першої інстанції залишено поза увагою, що для визнання правочину фіктивним, суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину, тобто, у справі, що переглядається необхідно було встановити наявність умислу як позикодавця ОСОБА_1 , так і позичальника ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заперечуючи проти позову відповідач посилався, що нотаріусом було роз`яснено ОСОБА_2 всі наслідки договору позики, також відповідач посилався, що грошові кошти ним були отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 . Грошові кошти ОСОБА_2 отримала для власних потреб, таким чином договір мав реальний характер, отже не доведено наявність умислу на вчинення фіктивного правочину жодної сторони.
Не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог і посилання щодо встановлення особи на підставі паспорту громадянина України НОМЕР_1 , виданого Новозаводським ВМУМВС України в Чернігівській області 04.11.1998, оскільки особа була встановлена.
Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 посилався, що ОСОБА_2 15.04.2019 отримала паспорт нового зразка (а.с. 26), проте не заперечував факту підписання договору позики власноручно у нотаріуса ОСОБА_2 , який посвідчений 22.07.2021 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Число С.М., за реєстровим № 218 (а.с. 127, 132).
Як встановлено 22.07.2021 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір безпроцентної позики, за умовами якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 270 000,00 грн. (а.с. 127).
П. 2 вказаного договору передбачено, що сума позики, встановлена п. 1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі, з врахуванням наведеного висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_2 фактично не отримувала грошових коштів спростовуються матеріалами справи.
Крім того, не доведено належними і допустимими доказами, встановлені обставини судом першої інстанції, що ОСОБА_2 в силу свого віку та стану здоров`я була введена в оману, підписуючи оспорюваний договір безпроцентної позики.
Надані товарний чек № б/н від 21.02.2021 на придбання ліків, інструкції для медичного застосування лікарського засобу (а.с. 35-39), не підтверджують вказаних обстави, оскільки відсутні будь-які докази, що вказані ліки були показані ОСОБА_2 за медичними висновками, не є таким доказом і довідка Комунального медичного закладу «Обласний Центр Медико-соціальної експертизи» Чернігівської обласної ради від 03.03.2023 № 03-05/60, яка містить дані лише про встановлення  ІІІ групи інвалідності, причина інвалідності – «загальне захворювання»(а.с. 69), як і посилання суду першої інстанції, щодо не погашення боргових зобов`язань за комунальні послуги (а.с. 40-45), враховуючи, що відповідач є співвласником квартири по АДРЕСА_3 .
Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви, а судом першої інстанції не встановлено, що під час укладення спірного договору не було дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі щодо дійсної волі сторін, то відсутні правові підстави для задоволення позову.
З врахуванням наведеного, висновки суду першої інстанції  про наявність підстав для задоволення позовних вимог не узгоджуються з матеріалами справи, оскільки не враховано істотних ознак конкретної правової ситуації, отже апеляційна скарга підлягає до задоволення з врахуванням викладених обставин, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору безпроцентної позики.
Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позову з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 слід стягнути у відшкодування судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції 1611, 00 грн.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                          П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 08 серпня 2023 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору безпроцентної позики – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ) у відшкодування судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі  1611, 00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 13.11.2023.
Головуючий                                                   Судді :