Номер провадження: 22-ц/813/7271/23 
Справа № 521/13472/23
Головуючий у першій інстанції Сегеди О.М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С., 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 29 червня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, 
встановив:
У травні 2023 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона перебуває у шлюбі, зареєстрованому 28 вересня 2019 року Херсонським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління в Херсонській області, актовий запис №1170. В період шлюбу у сторін народилася донька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачка зазначала, що сімейне життя з відповідачем не склалося, шлюбні стосунки між ними припинені, спільного господарства вони не ведуть. Причиною розпаду сім`ї є відсутність між ними взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя та шлюб. На примирення вона не згідна, вважає, що збереження сім`ї є неможливим. Посилаючись на дані обставини, позивачка просила суд шлюб з відповідачем розірвати та стягнути з відповідача на її користь суму сплаченого судового збору. 
Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 29 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено: шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 28 вересня 2019 року Херсонським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління в Херсонській області, актовий запис №1170 – розірвано; після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище « ОСОБА_4 », відповідачу - « ОСОБА_4 »; встановлено порядок виконання рішення, відповідно до якого, рішення є підставою для повернення Управлінням Державної казначейської служби України у м. Одесі Одеської області Погайді Юлії Юріївни, з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні нею позову за платіжною інструкцією №0.0.301458430.1 від 23 травня 2023 року, що становить 536 гривень 80 копійок; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування понесених судових витрат по оплаті судового збору у розмірі 536 гривень 80 копійок та витрати на правову допомогу в розмірі 3000 гривень 00 копійок. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині розподілу судових витрат, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 29 червня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат по оплаті судового збору у розмірі 536,80 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення не містить жодного обґрунтування підстав для задоволення витрат на професійну правничу допомогу, а висновки суду про відсутність заперечень сторони відповідача щодо їх стягнення є абсурдними та необґрунтованими. Зокрема апелянт зазначає, що у своїх заявах по суті, а саме в пункту 2 відзиву на позовну заяву, відповідач категорично заперечував проти задоволення вимоги про стягнення з нього витрат на правничу допомогу та витрат понесених зі сплати судового збору, однак суд, з формальних незаконних, необґрунтованих підстав залишив такі заперечення поза увагою. Крім того, апелянт зазначає, що стороною позивача не надано до суду документів на підтвердження наданих адвокатом послуг, а саме: акту наданих послуг, детального опису виконаних робіт тощо, а отже сторона відповідача, як безпосередньо і суд, не мали можливості визначити загальну суму витрат, понесених у зв`язку із отриманням ОСОБА_1 професійної правничої допомоги. Окрім того скаржником зазначено, що витрати на правничу допомогу не можуть бути стягнуті з відповідача, оскільки він не заперечував проти розірвання шлюбу, у зв`язку із чим всі витрати мають бути покладені на ініціатора звернення в суд з даною вимогою, тобто на позивача, оскільки відповідач не порушує жодних прав чи інтересів позивача. 
09.10.2023 на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник позивача просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_2 – ОСОБА_5 , а рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 29 червня 2023 року – залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, оскільки матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Як передбачено п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімум для працездатних осіб, крім тих, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.
Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 29 червня 2023 року представник ОСОБА_2 – ОСОБА_5 оскаржує лише в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат по оплаті судового збору у розмірі 536,80 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Враховуючи вимоги ст. 367 ЦПК України, оскільки відповідач оскаржує рішення лише в частині вирішення питання витрат на професійну правничу допомогу та судового збору, тому апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість даного рішення лише в цій частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в частині його оскарження та в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Задовольняючи вимоги позивача, в частині стягнення витрат на правничу допомогу та витрат по оплаті судового збору, суд першої інстанції, враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України, дійшов висновку, що витрати на правову допомогу підлягають задоволенню в розмірі 3000,00 грн., а судовий збір в розмірі 536,80 грн. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч.2 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Згідно з ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.
Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З матеріалів справи вбачається, що 18 травня 2023 року між адвокатом Фещенко Ігорем Станіславовичем та ОСОБА_1 укладений договір №18052023 (а.с. 22).
Згідно п. 1 Додаткової угоди № 1 до Договору №18052023 від 18 травня 2023 року, сторони погодили, що для представництва інтересів Клієнта у судах першої інстанції щодо розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , Адвокат зобов`язується надати правову допомогу Клієнту в такому вигляді та обсязі:
-ознайомлення та аналіз обставин і матеріалів справи, наданої Клієнтом;
-формування та визначення правової позиції;
-підготовка та подання позовної заяви;
-представлення інтересів Клієнта у судах першої інстанції;
-в разі необхідності, представлення інтересів Клієнта у суді апеляційної інстанції. 
Пунктом 2 вищевказаної додаткової угоди встановлено, що сторони погодили, що за надання правової допомоги в обсязі, передбаченому п.1 цією Додатковою угодою, Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату гонорар в розмірі 3000 гривен в готівковій або безготівковій формі у день укладання договору. Підтвердженням такої оплати є прибутковий касовий ордер (у Адвоката) та квитанції до нього (у Клієнта) або ж квитанції банку. 
Матеріалами справи також встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача до суду надано: ордер на надання правничої (правової) допомоги серія АА №1305037 (а.с.7), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.8), договір №18052023 від 18.05.2023 (а.с. 22), Додаткова угода № 1 до Договору №18052023 від 18.05.2023 (а.с. 23), платіжна інструкція від 18.05.2023 (а.с. 24). 
Виходячи з встановлених обставин справи та норм процесуального законодавства, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. 
У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_5 посилається на те, що висновки суду про відсутність заперечень сторони відповідача щодо стягнення витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, оскільки відповідач у своїх заявах по суті, а саме в пункту 2 відзиву на позовну заяву, категорично заперечував проти задоволення вимоги про стягнення з нього витрат на правничу допомогу та витрат понесених зі сплати судового збору, однак суд, з формальних незаконних, необґрунтованих підстав залишив такі заперечення поза увагою. 
На вказані доводи апелянта слід зазначити наступне. 
Клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу має бути належним чином мотивовано (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).
Матеріалами справи встановлено, що 23.06.2023 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому ОСОБА_1 виклав свої пояснення, аргументи щодо суті позову та зокрема свої заперечення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 37-44). 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в  п. 95 Рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна та інші проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 та адвокат Фещенко І.С. дійшли згоди про фіксований розмір гонорару, який становить 3000 грн.
Апеляційний суд погоджується із висновком суду про те, що вказаний розмір витрат про надання правової допомоги є співмірним із складністю справи, часом витрачений адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України.
При цьому колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що стороною позивача не наданий детальний опис виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги, оскільки вимоги ЦПК України щодо надання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, запроваджені саме для визначення розміру витрат. Водночас, як встановлено судом, розмір винагороди за надання правової допомоги був визначений у договорі №18052023 від 18.05.2023 та у додатковій угоді № 1 до договору №18052023 від 18.05.2023,  у вигляді фіксованої суми, яка не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, а отже є визначеним.
Аналогічні висновки були викладені, зокрема, в постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року по справі №640/18402/19.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що оскільки розмір витрат на професійну правничу допомогу погоджений сторонами у фіксованому розмір та документально підтверджений, тому наявні підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.
Жодних інших доводів щодо спростування висновків суду в частині стягнення судових витрат, в тому числі щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 витрат по оплаті судового збору, апеляційна скарга не містить. 
Рішення суду, в частині його оскарження, ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
В іншій частині рішення не оскаржується, отже не є предметом апеляційного перегляду.
Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З урахуванням положень статті 4 Закону України «Про судовий збір» апеляційна скарга щодо оскарження судового рішення в частині розподілу судових витрат, не оплачується, підстав для розподілу судових витрат, визначених частиною 13 статті 141 ЦПК України немає.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 29 червня 2023 року в оскарженій частині залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                         Є.С. Сєвєрова 

Судді:                                                                  Л.М. Вадовська 

О.С. Комлева