КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №752/20063/20                                                                             Головуючий у І інстанції - Мальцев Д.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/11654/2023                                 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
07 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за відчуження спільної сумісної власності без згоди другого співвласника, - 
 
установив:
 
ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за відчуження спільної сумісної власності без згоди другого співвласника, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 1990 року до 22 жовтня 2012 року. 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 грудня 2012 року, шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 22 жовтня 2012 року.
Водночас, у період шлюбу сторонами за спільні кошти було набуто транспортні засоби: BMW X5, 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_1 (зареєстрований за позивачем, відчужений відповідачем 19 квітня 2018 року); VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_2 (зареєстрований за позивачем, відчужений відповідачем 17 квітня 2015 року); VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_3 (зареєстрований за позивачем, відчужений відповідачем 03 липня 2014 року); BMW Z4 CABRIO, 2003 року випуску № кузова НОМЕР_4 (зареєстрований за відповідачем, відчужений відповідачем 19 вересня 2012 року); BMW 520І, 1996 року випуску, № кузова НОМЕР_5 (зареєстрований за відповідачем, відчужений відповідачем 08 серпня 2015 року).
Відповідач відчужила спільне сумісне майно, набуте сторонами в шлюбі, про що не повідомила позивача та не надала йому половину вартості спірного майна.
Про вказану обставину позивачу стало відомо після того, як його адвокатом було отримано відповіді на відповідний запит з регіонального сервісного центру МВС у вересні 2020 року.
Визначаючи ціну позову та вартість спірних автомобілів, позивач виходив із середньої вартості автомобілів в інтернет-виданні AUTO.RIA на момент звернення до суду з вказаним позовом, згідно з якою вартість транспортних засобів становить: BMW X5, 2007 року випуску - 15000 доларів США, VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску - 7000 доларів США, VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску - 7000 доларів США, BMW Z4 CABRIO, 2003 року випуску - 9000 доларів США, BMW 520І, 1996 року випуску - 4000 доларів США. 
Так, із розрахунку курсу долара США за офіційним курсом НБУ, що становить 28,28 грн. за 1 долар США, вартість проданих автомобілів визначена позивачем у розмірі 1187760 грн. 
Так, частина від вказаної вартості складає 593880 грн., які позивач просив стягнути на свою користь з відповідача.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року, у задоволенні вказаного позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його у апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 грудня 2012 року про розірвання шлюбу встановлено, що шлюб між сторонами було зареєстровано 17 листопада 1990 року, а починаючи з серпня 2011 року сторони не підтримують шлюбних відносин.
Матеріалами справи підтверджується, що транспортні засоби: BMW X5, 2007 року випуску № кузова  НОМЕР_1 ; VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, № кузова               НОМЕР_2 ; VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, № кузова               НОМЕР_3 ; BMW Z4 CABRIO, 2003 року випуску, № кузова       НОМЕР_4 ; BMW 520І, 1996 року випуску, № кузова       НОМЕР_5 - набуті за період зареєстрованого шлюбу між відповідачем та позивачем, а також дійсних шлюбних відносин.
Звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодного доказу, поданого відповідачем на спростування факту, що спірні автомобілі були спільною сумісною власністю колишнього подружжя, що не врахував суд при розгляді справи.
Таким чином, статус вказаних автомобілів як спільної сумісної власності подружжя, вважається підтвердженим в силу дії презумпції спільності майна подружжя, оскільки відповідачем не було доведено протилежне та не спростовано дію презумпції.
Судом першої інстанції неправильно застосовані норми ст. 60 СК України, із безпідставним покладенням на позивача обов`язку доведення обставин, які презюмуються згідно вимог законодавства, та спростування яких покладається на відповідача. 
Отже, транспортні засоби BMW X5, 2007 року випуску № кузова       НОМЕР_1 ; VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, № кузова         НОМЕР_2 ; VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, № кузова         НОМЕР_3 ; BMW Z4 CABRIO, 2003 року випуску, № кузова   НОМЕР_4 ; BMW 520І, 1996 року випуску, № кузова       НОМЕР_5 , входили на момент їх відчуження до обсягу спільного сумісного майна подружжя сторін.
Після припинення шлюбних відносин позивач придбав собі автомобіль Mitsubishi L200, яким користувався, в той час як всіма подружніми автомобілями користувалася та мала до них доступ виключно відповідач, в розпорядженні якої перебували ключі від транспортних засобів, свідоцтва про державну реєстрацію автомобілів. 
Наведене також підтверджується показаннями сина сторін - ОСОБА_3 , допитаного судом першої інстанції в якості свідка.
Звертає увагу, що автомобілі BMW X5, 2007 року випуску № кузова       НОМЕР_1 ; VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, № кузова               НОМЕР_2 ; VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, № кузова               НОМЕР_3 ; BMW Z4 CABRIO, 2003 року випуску, № кузова       НОМЕР_4 ; BMW 520І, 1996 року випуску, № кузова       НОМЕР_5 відчужені відповідачем 08 серпня 2015 року, тобто в період, коли сторони вже не проживали однією сім`єю.
Отже, одержані від реалізації п`яти автомобілів кошти були привласнені відповідачем, не були витрачені на потреби чи в інтересах сім`ї, оскільки сторони не проживали разом. 
Подальша компенсація долі позивача від продажу майна ніколи йому передана не була. 
Оскільки відповідач здійснила відчуження спільної сумісної власності подружжя без згоди та відома позивача, останній у відповідності до чинного законодавства набув права вимоги до відповідача в розмірі 1/2 частини вартості відчуженого майна.
Суд першої інстанції визнав не доведеною обставину, що відповідач відчужила автомобілі без відома та згоди позивача, помилково вважаючи, що саме позивач повинен довести ці обставини. 
Наголошує, що відсутність нотаріальної згоди на відчуження автомобіля з боку позивача не може бути ним доведено із застосуванням будь-яких засобів доказування. 
Відтак, саме відповідач, яка твердила про протилежне, мала підтвердити такі обставини належними, достатніми та допустимими доказами, однак цього не зробила, на що не звернув увагу місцевий суд при розгляді справи. 
Звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів ні наявності згоди позивача на відчуження відповідачем будь-якого з автомобілів, ні здійснення відповідачем повідомлення позивача про майбутній здійснений продаж, ні доказів передачі позивачу половини вартості продажних автомобілів. 
Таким чином, позивач має право вимагати від відповідача компенсації в розмірі половини вартості спільного сумісного майна, відчуженого відповідачем без згоди та відома позивача. 
При цьому, вважає, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з них, має визначатися виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів, як у позовній заяві було запропоновано позивачем.
Так, згідно відомостей Інтернет-порталу AUTO.RIA, загальна середня вартість проданих автомобілів становить 1187760 грн.
Таким чином, на думку позивача, стягнення на його користь половини вартості автомобілів у сумі 593880 грн є справедливою сатисфакцією та належним способом захисту прав позивача, а висновки суду першої інстанції про протилежне є помилковими.
Просив, скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі вартості 5 проданих автомобілів без згоди другого співвласника - 593880 грн.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, який обґрунтовувала тим, що в матеріалах справи наявні рішення судів по справі №2601/19041/12, які не підлягають повторному доказуванню відповідно до норм ч. 4 ст. 82 ЦПК України.
Крім того, в матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву з додатками, який спростовує позовні вимоги позивача та інші подані документи в процесі розгляду справи.
Наголошує, що апелянтом не ділиться спільне майно подружжя, а апелянт повинен довести, що відповідач без його згоди відчужила спірні автомобілі, в даному випадку тягар доказування покладається на позивача, а не відповідача як зазначає апелянт.
Також, позивач не надав доказів того, що спірні транспортні засоби відповідач відчужила без згоди позивача, матеріали справи таких не містять.
Просила, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 1990 року по 22 жовтня 2012 року. На час розгляду даної справи, шлюб між сторонами розірвано.
Також встановлено, що заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2013 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, проведено поділ спільного майна подружжя, та, серед іншого, визнано право власності позивача на частину транспортних засобів: BMW X5, 2007 року випуску, VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, визнано право власності відповідача на частину транспортних засобів: BMW X5, 2007 року випуску, VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску.
Рішення у вказаній частині залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року та постановою Верховного Суду від 18 травня 2022 року, та набрало законної сили.
Судом встановлено, що транспортні засоби наразі не перебувають у власності будь-кого із сторін та були відчужені: BMW X5, 2007 року випуску відчужений 19 квітня 2018 року, VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, відчужений 17 квітня 2015 року, VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску відчужений 03 липня 2014 року; BMW Z4 CABRIO, 2003 року випуску відчужений 19 вересня 2012 року; BMW 520І, 1996 року випуску відчужений 08 серпня 2015 року.
Проте доказів того, що спірні транспортні засоби відповідач відчужила без згоди позивача, матеріали справи не містять.
Так судом першої, серед іншого, досліджено висновок експерта №СЕ-19/111-21/35438-ПЧ від 29 липня 2021 року, відповідно до якого було встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 на договорі комісії №7296/18/002957 від 19 квітня 2018 року, акті огляду реалізованого транспортного засобу від 19 квітня 2018 року виконано не ним, а іншою особою.
Водночас вказаний висновок експерта не підтверджує продаж відповідачем спільного автомобіля BMW X5, 2007 року випуску без відома позивача.
Крім того, ані лист Головного сервісного центру МВС від 21 вересня 2020 року за №31/1200аз, ані лист Головного сервісного центру МВС від 28 вересня 2020 року за №31/1252аз також не підтверджує ту обставину, що відповідач без дозволу позивача реалізувала транспортні засоби BMW X5, 2007 року випуску, VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску.
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 також вказані обставини не підтвердили.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  матеріали справи не містять доказів того, що транспортні засоби BMW X5, 2007 року випуску, VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, відчужені без згоди позивача.
Крім того, не містять матеріали справи і доказів того, що транспортні засоби BMW Z4 CABRIO, 2003 року випуску та BMW 5201, 1996 року випуску, придбавались сторонами за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя.
Отже позивачем не доведено того, що відповідач мала своїм обов`язком отримати згоду позивача на відчуження транспортного засобу BMW Z4 CABRIO, 2003 року випуску та транспортного засобу BMW 520І, 1996 року випуску.      
Проте, з такими висновками колегія суддів у повній мірі погодитись не може, з огляду на наступне.
17 листопада 1990 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №6189.
Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2012 року, шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 22 жовтня 2012 року.
Як вбачається з матеріалів справи, в період шлюбу, за спільні кошти подружжя придбано наступні автомобілі:
BMW X5, 2007 року випуску, № кузова       НОМЕР_1 (зареєстрований за позивачем 16 листопада 2007 року); 
VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, № кузова         НОМЕР_2 (зареєстрований за позивачем 10 квітня 2009 року); 
VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, № кузова         НОМЕР_3 (зареєстрований за позивачем 10 квітня 2009 року); 
BMW Z4 CABRIO, 2003 року випуску, № кузова   НОМЕР_4 (зареєстрований за відповідачем 17 лютого 2004 року); 
BMW 520І, 1996 року випуску, № кузова       НОМЕР_5 (зареєстрований за відповідачем 30 квітня 2003 року).
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійно заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (справа №6-843цс17).
Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У відповідності до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпорядження відповідним майном.
Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи на її потреби.
Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.
Відповідно до ч.1,2 ст.364 ЦК України, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки і спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартість його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Згідно ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу вказаного майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інші не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при досягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Також, відповідно до роз`яснень, викладених в п. 30 вищезазначеної постанови, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
З листів Головного сервісного центру МВС від 21 вересня 2020 року №31/1200аз та від 28 вересня 20209 року №31/1252аз вбачається, зокрема, що:
19 квітня 2018 року здійснено перереєстрацію на нового власника транспортного засобу BMW X5, 2007 року випуску, № кузова       НОМЕР_1 на нового власника за договором купівлі-продажу (дійсний власник ОСОБА_2 );
19 вересня 2019 року здійснено зняття з обліку для реалізації транспортного засобу BMW Z4 CABRIO, 2003 року випуску, № кузова       НОМЕР_4 (дійсний власник ОСОБА_2 );
08 серпня 2015 року здійснено зняття з обліку для реалізації транспортного засобу BMW 520І, 1996 року випуску, № кузова       НОМЕР_5 (дійсний власник ОСОБА_2 );
17 квітня 2015 року здійснено зняття з обліку для реалізації транспортного засобу VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, № кузова               НОМЕР_2 (дійсний власник ОСОБА_1 );
03 липня 2014 року здійснено зняття з обліку для реалізації транспортного засобу VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, № кузова               НОМЕР_3 (дійсний власник ОСОБА_1 ).
Таким чином, вбачається, що вказані вище транспортні засоби були реалізовані після припинення сторонами шлюбних відносин, а відтак, ОСОБА_1 правомірно звернувся до суду з даним позовом та має право вимагати компенсації у розмірі частини вартості проданих автомобілів без його згоди.
Разом з тим, підтвердженою є реалізація відповідачем транспортних засобів BMW X5, 2007 року випуску, № кузова       НОМЕР_1 , BMW Z4 CABRIO, 2003 року випуску, № кузова       НОМЕР_4 , BMW 520І, 1996 року випуску, № кузова       НОМЕР_5 , дійсним власником яких була ОСОБА_2 .
Позивач не надав належних та допустимих доказів реалізації саме відповідачкою належних йому на праві власності транспортних засобів VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, № кузова               НОМЕР_2 , VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, № кузова               НОМЕР_3 .
Отже, з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 1\2 частина вартості транспортних засобів BMW X5, 2007 року випуску, № кузова       НОМЕР_1 , BMW Z4 CABRIO, 2003 року випуску, № кузова       НОМЕР_4 , BMW 520І, 1996 року випуску, № кузова       НОМЕР_5 .
Відповідно до інтернет видання AUTO.RIA, середня вартість автомобілів на момент звернення позивача з даним позовом становила:
BMW X5, 2007 року випуску - 15000 доларів США;
BMW Z4 CABRIO, 2003 року випуску - 9000 доларів США;
BMW 520І, 1996 року випуску - 4000 доларів США.
Інших належних та допустимих доказів, які б спростовували зазначену вартість автомобілів, матеріали справи не містять.
Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1\2 частина від суми 28000 доларів США (15000 + 9000 + 4000), що становить 14000 доларів США, що еквівалентно 395 920 грн, із розрахунку 28,28 грн. за 1 долар США станом на дату звернення з даним позовом до суду.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неналежним чином встановив дійсні обставини справи й дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, у зв`язку з чим дане рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено на 66,67 у відсотковому співвідношенні, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 66,67% від понесених ним при сплаті за подання позовної заяви та апеляційної скарги витрат в загальному розмірі 9 898 грн.
Керуючись ст.ст. 367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -       
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року скасувати і ухвалити по справі нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості відчуженого спільного майна у розмірі 395920 гривень.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 898 гривень судового збору.    
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 22 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач                                                        К.П. Приходько

Судді                                                                           С.О. Журба 

                                                                                               Т.О. Писана