УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/1919/23 Головуючий у 1-й інст. Петровська М. В. 
Категорія 39 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:
Головуючого - судді Трояновської Г.С.
суддів: Галацевич Т.М., Павицької Т.М., 

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) в м. Житомирі цивільну справу № 296/1919/23 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 липня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Петровської М.В. в м.Житомирі

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із названим позовом та просило стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 21.11.2018 у розмірі 63803,78 грн станом на 29.01.2023 та судові витрати.
Позов обгрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг та підписав анкету-заяву б/н від 21 листопада 2018 року, яка разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складають договір про надання банківських послуг.
Позивач вказав, що відповідач порушив умови договору, у зв`язку з чим станом на 29.01.2023 наявна у нього заборгованість становить 63803,78 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 51947,20 грн, заборгованості за простроченими відсотками – 11856,58 грн. Ураховуючи викладене, позивач просив позов задовольнити.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 11 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11.07.2023 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що Банком надані належні та допустимі докази у справі,  відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у анкеті-заяві. Враховуючи отримання відповідачем кредитних коштів та їх використання певний період, відмова у стягненні фактично отриманої суми кредиту та відсотків за користування кредитом не відповідає умовам договору та вимогам ст. 534 ЦК України. Із розрахунку заборгованості та Виписки по картковому рахунку вбачається, що відповідач користувався коштами, тому суд безпідставно всупереч вимогам ст. 1054 ЦК України звільнив  ОСОБА_1 від відповідальності щодо стягнення фактично отриманих коштів (тіла кредиту) та не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитним договором взагалі. 
Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами без повідомлення учасників справи.
Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 21.11.2018 до АТ КБ «Приватбанк» звернувся  ОСОБА_1 з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.26-27)
Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
На підтвердження заявлених вимог позивач надав до суду копію анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» від 21.11.2018 року (а.с.26-27), довідку про зміну умов кредитування та обслуговавання кредитної картки на ім`я  ОСОБА_1 (а.с.24) довідку про видані кредитні картки (а.с.25) паспорт споживчого кредитування (а.с.28-29) витяг з тарифів обслуговавання кредитних карт "Універсальна": "30 днів пільгового періоду", "55 днів пільгового періоду", "універсальна contrakt", "УНІВЕРСЛЬНА GOLD" (а.с.30) роздруківку з інформацією про умови кредитування (а.с.31-76), виписку за договором за період з 21.11.2018 по 01.01.2023 (а.с.16-23) та розрахунок заборгованості( а.с. 9-15).
У анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. Із заяви, підписаної відповідачем, вбачається, що він ознайомився та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку. Процентна ставка в анкеті-заяві не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Звертаючись до суду з позовом, банк посилався на те, що відповідач порушив свої зобов`язання з повернення кредиту, що призвело до виникнення станом на 29.01.2023 заборгованості у розмірі 63803,78 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 51947,20 грн, заборгованості за простроченими відсотками – 11856,58 грн.
Відповідно до довідки б/н про надані кредитні картки, 21.11.2018  ОСОБА_1 отримав картку «Універсальна» з терміном дії до 06/22, 13.07.2020 картку «Універсальна» з терміном дії до 12/23, 07.08.2020 картку «Універсальна» з терміном дії до 02/24 ( а.с.25). 
Картковий рахунок відкритий на ім`я  ОСОБА_1 стартував 21.11.2018 з ліміту в сумі 8000,00 гривень, який неодноразово то збільшувався то зменшувався: так 20.02.2020 збільшено кредитний ліміт до 50000,00 гривень, а 06.12.2021 зменшено кредитний ліміт до 0,00 гривень (а.с.24).
Згідно виписки за договором б/н за період з 21.11.2018 по 01.01.2023  ОСОБА_1 користувався картками в межах їх дії (а.с.16-23).
Виписка про рух коштів за період з 21.11.2018 по 01.01.2023 підтверджує здійснення банком автоматичного погашення заборгованості з карти відповідача (а.с.16-23).
Відповідно до розрахунків заборгованості за договором від 21.11.2018, укладеним між ОСОБА_1 та ПриватБанком слідує, що станом на 29.01.2023 заборгованість в період з 21.11.2018 по 01.01.2023 склала 63803,78грн.(а.с.15).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки в підписаній ОСОБА_1  анкеті - заяві від 21.11.2018 відсутні відомості про встановлення плати за прострочене тіло кредиту, крім того, в матеріалах справи відсутні докази можливості його нарахування, паспорт споживчого кредиту, який підписаний  ОСОБА_1  21.11.2018, не свідчить про правомірність нарахування заборгованості в частині відсотків, оскільки відсутні докази щодо отримання відповідачем картки відповідного виду (типу кредитного продукту) та погодження з відповідачем процентів за користування кредитними коштами, тому вимоги у частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 51 947,20 грн та заборгованості за простроченими відсотками – 11856,58 грн є безпідставними та не підлягають задоволенню.
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «Приват Банк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику умови кредитного договору решта складових кредитної угоди не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у анкеті-заяві позичальника від 21 листопада 2018 року розмір тіла кредиту та процентна ставка не визначені.
Отже, за відсутності в укладеному 21 листопада 2018 року кредитному договорі умов щодо обов`язку сплати і розміру процентів за використання кредитних коштів, відповідальності за прострочення повернення боргу, неустойки, розміру комісій банку, законних підстав для нарахування процентів за користування кредитом шляхом збільшення тіла кредиту (овердрафт) позивач не мав.
Виписка про рух коштів за період з 21.11.2018 по 01.01.2023 підтверджує здійснення банком автоматичного погашення заборгованості з карти відповідача ( більше ніж на 33 000 грн) та самостійне списання позивачем процентів за користування кредитним лімітом за ставками 1,7%; 3,5%; 3,6% в місяць, навіть після дати встановлення нульового розміру кредитного ліміту, хоча розмір процентів за користування кредитом та строк кредитування з відповідачем взагалі не погоджені у встановленому законом порядку.
Зазначене підтверджує безпідставне збільшення тіла кредиту за договором.
Відтак, банком нараховувалися та самостійно списувалися проценти, хоча їх розмір (процентна ставка), юридична природа, умови і порядок нарахування із відповідачем письмово не погоджені, а тому колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення визначеної банком заборгованості.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що за своєю правовою природою тіло кредиту - це сума, яку позичальник фактично отримує на руки. У неї входить тільки основний борг. Прострочене тіло кредиту є сумою яку позичальник не повернув. Отже, тіло кредиту і прострочене тіло кредиту не є тотожними поняттями.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в підписаній відповідачем по справі ОСОБА_1 анкеті - заяві від 21.11.2018 відсутні відомості про встановлення плати за прострочене тіло кредиту, крім того, в матеріалах справи відсутні докази можливості його нарахування, у зв`язку з чим позов в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 51 947,20 грн є безпідставним та не підлягає задоволенню.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №190/1419/19-ц (провадження №61-10096св20), від 04 листопада 2020 року у справі №720/1394/19 (провадження №61-8855св20), які обгрунтовано застосовано судом першої інстанції.
За змістом статті 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту, заборгованість за простроченими відсотками.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, тобто їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в Приват Банку, які розміщені на сайті (https://privatbank.ua), як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Умов та правил надання батьківських послуг в Приват Банку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приват Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування.
Колегія суддів вважає, що в цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приват Банк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (11 листопада 2018 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом до суду.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які знаходяться в матеріалах даної справи та не містять підпису відповідача, не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 21 листопада 2018 року шляхом підписання анкети-заяви, а тому відсутні підстави вважати, що сторони дійшли згоди щодо кредитного ліміту, ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Отже відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженим банк.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи в апеляційній скарзі Банку про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом. Банк вказує, що у паспорті споживчого кредиту зазначено: процентна ставка: у пільговий період 0,00001% річних, поза межами пільгового періоду 3,6% на місяць (43,2% річних).
Так, кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення (частина перша статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Сам по собі факт ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, при цьому відступив від висновків Верховного Суду про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що підписуючи Анкету-заяву відповідач ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, а отже виявив згоду на укладення кредитного договору, проте, як уже зазначено, Умови та Правила надання банківських послуг, витяг з тарифів банку, не містять підпису відповідача, тому відсутні підстави вважати, що останній був ознайомлений із ними.
Інші доводи в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують та впливають на правильність його прийняття.
Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення і яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає, що підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги відсутні.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» залишити без задоволення.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: