ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 р. 	Справа № 480/2371/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.06.2023, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021  по справі № 480/2371/23
за позовом    ОСОБА_1  
до   Головного управління Національної поліції в Сумській області 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Сумській області, в якій просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не зарахування позивачу до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 11.03.2013 по 20.12.2017 у Державній кримінально-виконавчій службі;
- зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до стажу служби в поліції, наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 11.03.2013 року по 20.12.2017 року (у календарному обчисленні: 05 років 09 місяців 07 днів, в пільговому обчисленні: 07 років 04 місяці 10 днів) у Державній кримінально-виконавчій службі.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 30.06.2023 позовну заяву задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Сумській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу в Національну поліцію України вислугу років з 11.03.2013 по 20.12.2017 в органах Державної кримінально-виконавчої служби України.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції у Сумській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 11.03.2013 по 20.12.2017 (у календарному обчисленні: 05 років 09 місяців 07 днів, в пільговому обчисленні: 07 років 04 місяці 10 днів) в органах Державної кримінально-виконавчої служби України.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Сумській області на користь ОСОБА_1 в рахунок повернення сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60коп., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2200 (дві тисячі двісті) грн. 00коп.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.06.2023 та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що Законом України "Про Національну Поліцію" передбачено вичерпний перелік органів державної влади, стаж служби в яких включається до стажу служби в поліції, до якого, зокрема, органи Державної кримінально-виконавчої служби України не входять, що в свою чергу виключає можливість зарахування стажу служби позивача у Державній кримінально-виконавчій службі до стажу служби в поліції. В обґрунтування своєї позиції посилався на аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19.11.2019 у справі № 520/903/19 та від 31.03.2020 у справі № 520/2067/19 щодо вичерпності переліку складових, які включаються до стажу служби в поліції, установлених частиною 2 статті 78 Закону України «Про Національну поліцію України».
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що з січня 2018 року позивач проходить службу в органах Національної поліції України, на цей час займав посаду помічника чергового ізолятору тимчасового тримання №2 ГУНП в Сумській області, має звання старший сержант поліції.
При цьому, згідно послужного списку у період з 11.03.2013 року по 20.12.2017 року позивач проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України (на момент звільнення - Державна пенітенціарна служба України).
Згідно витягу з наказу Державної установи «Шосткинська виправна колонія (№66)» Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 21.12.2017 №169/ОС-17 «Про особовий склад», старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України 21.12.2017 та вислуга років на день звільнення становить у календарному обчисленні 05 років 09 місяців 07 днів та у пільговому обчисленні 07 років 04 місяці 10 днів.
Позивач звернувся до ГУ НП в Сумській області з рапортом зарахувати вислугу років, яка малась на день звільнення з органів виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (у календарному обчисленні 05 років 09 місяців 07 днів, в пільговому обчисленні 07 років 04 місяці 10 днів), у випадку не зарахування до його стажу служби в органах Національної поліції України такої вислуги років.
Листом від 08.03.2023 ГУ НП в Сумській області повідомило ОСОБА_1 про те, що відповідно до статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» період проходження служби позивача в органах виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України не зараховується до стажу служби в поліції, що дає право на встановлення надбавки за вислугу років та надання додаткової відпустки. Відповідно до статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» стаж служби в поліції, що дає право ОСОБА_1 на встановлення надбавки за вислугу років та надання додаткової відпустки, станом на 01.03.2023 складає: 06 років 01 місяців 00 днів.
Не погодившись з бездіяльністю відповідача в не зарахуванні до вислуги років у поліції періоду служби у Державній кримінально-виконавчій службі, позивач звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з протиправної бездіяльності Головного управління Національної поліції у Сумській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу в Національну поліцію України вислугу років з 11.03.2013 по 20.12.2017 в органах Державної кримінально-виконавчої служби України та встановив про наявність підстав для зобов`язання Головне управління Національної поліції у Сумській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 11.03.2013 по 20.12.2017 (у календарному обчисленні: 05 років 09 місяців 07 днів, в пільговому обчисленні: 07 років 04 місяці 10 днів) в органах Державної кримінально-виконавчої служби України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі по тексту - Закон № 580-VIII).
Відповідно до норм частини 1 статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Згідно з частиною 1 статті 78 Закону № 580-VIII стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.
Так, частиною 2 статті 78 Закону № 580-VIII, передбачено, що до стажу служби в поліції зараховуються: 1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду; 2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту; 3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду; 4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції; 5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони; 6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.
При цьому, відповідно до приписів частин 3 статті 78 Закону № 580-VIII під час обчислення стажу служби в поліції враховуються тільки повні роки вислуги років без округлення фактичного розміру вислуги років у бік збільшення.
Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України від 11 липня 2003 року № 1129-IV до законодавчого врегулювання питань проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань та його соціального захисту на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи поширюються дія статей 22 і 23 Закону України «Про міліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ.
При цьому, частина п`ята статті 23 Закону України від 23 червня 2005 року № 2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» передбачає, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Системний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що фактично законодавець поширив дію усіх норм, які врегульовують порядок і умови проходження служби працівниками органів внутрішніх справ, а в подальшому - поліцейськими, на працівників кримінально-виконавчої служби.
Сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначені Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-IV.
Згідно з преамбулою зазначеного Статуту його дія поширюється на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та податкової міліції, які повинні неухильно додержуватися його вимог.
Крім того, частиною першою статті 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» закріплено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.
Тобто, всі обов`язки, обмеження служби в органах внутрішніх справ та поліції, її специфічні умови, порядок та підстави дисциплінарної відповідальності визнані законодавцем тотожними умовам проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналізуючи повноваження, завдання та функції відповідних органів, Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 826/16143/18, у якій склалися подібні правовідносини, дійшов висновку про те, що і податкова міліція, і відповідні підрозділи поліції здійснюють оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції. Верховний Суд погодився із висновком судів попередніх інстанцій щодо тотожності правового статусу служби в органах внутрішніх справ і служби в органах податкової міліції, вказавши, що визначаючи наявність чи відсутність права на зарахування спірного стажу служби необхідно враховувати не підпорядкування органів державної влади, а суть діяльності особи, функції, які нею виконувались та визначення чинним на момент проходження служби, статусу такої служби.
З наведеного слідує, що служба в органах Державної кримінально-виконавчої служби України прирівнюється до служби в органах внутрішніх справ України, оскільки здійснювалась вона в порядку, установленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а відтак, на переконання колегії суддів, має такий же правовий статус і повинна в силу пункту 3 частини 2 статті 78 Закону № 580-VIII зараховуватись до стажу служби в поліції.
Аналогічний правовий висновок, викладено в постанові Верховного Суду від 20.10.2022 у справі № 160/11127/20.
Посилання апелянта на те, що служба в Державній кримінально-виконавчій службі України відсутня у переліку, визначеному статтею 78 Закону №580-УІІІ, а тому не може бути зарахована при проведенні перерахунку стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років і надання додаткової оплачуваної відпустки, є неприйнятними, оскільки чинним на час проходження позивачем служби в служби в органах поліції та виникнення спірних правовідносин законодавством статус осіб, які проходили службу в органах кримінально-виконавчої служби, прирівнювався до статусу осіб, які перебували на службі в органах внутрішніх справ, а відповідно до пункту 3 частини другої статті 78 Закону № № 580-VIII до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 31.03.2020 у справі №520/2067/19 та від 19.11.2019 у справі № 520/903/19, враховуючи, що спірні правовідносини, які були предметом розгляду в суді касаційної інстанції у вказаних справах, не є подібними до правовідносин у цій справі та стосувалися питання врахування до календарної вислуги років часу навчання у вищому навчальному закладі до початку служби в органах поліції.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Сумській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу в Національну поліцію України вислугу років з 11.03.2013 по 20.12.2017 в органах Державної кримінально-виконавчої служби України та зобов`язання Головне управління Національної поліції у Сумській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 11.03.2013 по 20.12.2017 (у календарному обчисленні: 05 років 09 місяців 07 днів, в пільговому обчисленні: 07 років 04 місяці 10 днів) в органах Державної кримінально-виконавчої служби України.
Щодо задоволення судом першої інстанції вимоги про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2200, судова колегія зазначає наступне.
Згідно з частиною 4 ст.132 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Окрім вимоги про підтвердження витрат належно оформленими письмовими документами, згідно з ч.5 ст.132 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи; а відповідно до ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Суд першої інстанції з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України врахував правову позицію постанови Верховного Суду від 17.09.2019р. по справі №810/3806/18 (адміністративне провадження №К/9901/11333/19, №К/9901/12479/19), де указано, що за положеннями ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012р. №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним за параметрами, зокрема, складності справи, витраченого адвокатом часу, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015р. у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006р. у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004р. у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16.
Судовим розглядом встановлено, що професійна правнича допомога у цій справі надавалася позивачу адвокатом Рязанцем Андрієм Анатолійовичем.
Представником позивача для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду було подано наступні документи, в тому числі копії: договір про надання юридичних послуг, укладеного 14.03.2023 між адвокатом та позивачем, акт передачі-приймання виконаних робіт від 15.03.2023, свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю серії СМ №000609, виданого Рязанцю А.А., квитанція від 15.03.2023 про сплату позивачем 2200,00грн.
Згідно п.п.1.1, 1.2, 1.2.1 Договору адвокат зобов`язується надати позивачу юридичні послуги зазначені у п. 1.2. цього Договору, а позивач зобов`язується оплатити такі послуги; за цим Договором адвокат надає такі юридичні послуги - здійснює необхідний комплекс юридичних дій (складення позовної заяви, процесуальних документів, участь в судових засіданнях), пов`язаних із вирішенням судових спорів в Сумському окружному адміністративному суді з Головним управлінням Національної поліції в Сумській області.
Відповідно до п.п.3.1, 3.2, 3.3 Договору вартість послуг по представництву інтересів Замовника за предметом даного договору зазначена в додатку №1 до Договору. Вартість роботи по підготовці позовної заяви до Сумського окружного адміністративного суду становить 2200грн.; позивач здійснює сплату вартості послуг по факту виконаних адвокатом робіт; позивач здійснює оплату у готівковій формі.
Відповідно до акта передачі-приймання виконаних робіт адвокат надав послуги відповідно до умов Договору надання правової допомоги №16/23 від 14 березня 2023 року (в частині підготовки позовної заяви до Сумського окружного адміністративного суду), вартість наданих послуг складає 2200 (дві тисячі двісті) грн. Підписанням цього Акта Сторони підтверджують факт надання послуг відповідно до положень Договору та підтверджують факт готівкової оплати позивачем Адвокату грошових коштів в сумі 2200 (дві тисячі двісті) грн.
Згідно квитанції від 15.03.2023 позивачем сплачено адвокату 2200,00грн.
Вказані вище документи відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” від 16 липня 1999 року №996-14 та підтверджують факт понесення витрат, які поніс позивач саме у цій справі (2200грн.).
Отже, дійсність юридичного факту понесення витрат на професійну правничу допомогу з боку позивача підтверджено належними доказами.
В апеляційній скарзі представник відповідача стверджує, що сума витрат на правову допомогу є надмірною, неспівмірною із складністю справи та фактичним обсягом наданих адвокатом послуг.
На підставі вищевикладеного, вирішуючи питання щодо співмірності заявлених до відшкодування витрат, судом першої інстанції зазначено, що даний спір за жодними ознаками не може бути визнаний складним, до того ж сама по собі причина виникнення спору не вимагає вжиття будь-яких додаткових зусиль для з`ясування обставин фактичної дійсності.
Крім того, дана справа ухвалою суду від 22.03.2023 була віднесена до малозначних та слухалась в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.
Отже, вирішуючи спір по суті, задоволення позову, і беручи до уваги правову позицію постанови Верховного Суду від 17.09.2019 р. по справі №810/3806/18 (адміністративне провадження №К/9901/11333/19, №К/9901/12479/19), суд дійшов до переконання про те, що у даному конкретному випадку справедливим і співмірним відшкодуванням витрат заявника на професійну правничу допомогу буде сума у розмірі 2200,00 грн.
Враховуючи вищевикладене та оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19 та 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також, враховуючи ціну позову та конкретні обставини справи, яка не є складною, суть виконаних послуг, суд апеляційної інстанції вважає, що сума, заявлена позивачем до відшкодування у розмірі 2200,00 грн., з урахуванням принципу справедливості і ступеня складності справи, обсяг опрацьованого адвокатом матеріалу, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правову допомогу у сумі 2200 грн.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що заявлена позивачем сума до відшкодування на професійну правничу допомогу в розмірі 2200 грн. відповідає складності справи, пропорційності, співмірності, а тому, вартість такої послуги, в даному випадку, є обґрунтованою.
За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.
Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Сумській області - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 30.06.2023 по справі №480/2371/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.В. Присяжнюк