ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

30 листопада 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/17993/23	
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, - 
ВСТАНОВИЛА:
В липні 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23.02.2021р. до 23.08.2021р. у розмірі 53 978,00 грн. (п`ятдесят три тисячі дев`ятсот сімдесят вісім гривень 00 копійок).
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом командира військової НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.02.2021р. № 48 позивач виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 22.02.2021р. 29.08.2022р. військовою частиною НОМЕР_1 було виплачено індексацію грошового забезпечення згідно рішення суду у справі №420/13758/21 у розмірі 3 960,47 грн. Також, 20 червня 2023 р. позивач отримав від військової частини НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 50 653,81 грн. Вказані кошти виплачені на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2023р. у справі №420/16184/22. Проте, відповідачем не виплачено позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23.02.2021р. до 23.08.2021р., що слугувало підставою звернення до суду.    
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2023 року адміністративний позов задоволено. 
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково, зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 23.02.2023 року по 23.08.2023 року включно у розмірі 14 522,65 грн. Доводами апеляційної скарги зазначено, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. За обставин цієї справи апелянт вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України. Апелянт вказує, що виходячи з принципу пропорційності, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 14 522,65 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (11,3% від 128 519,05 грн). В обґрунтування своєї правової позиції апелянт посилається на правовий висновок, який викладено в постановах Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 та від 23.12.2020 року у справі №803/1768/17.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що частка (коефіцієнт співмірності) становить: 54 614,28 грн. / 128 519,05 грн. = 0,42. Виходячи з даного коефіцієнту співмірності, обґрунтоване середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23.02.2021 року (день наступний після звільнення з військової служби) до 23.08.2021 року дорівнює: 181 день х 710,05 грн. х 0,42 = 53 978,00 грн. Представник позивача вказує, що аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 30.12.2016 р. до 22.02.2021 р. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . На момент звільнення позивач займав посаду заступника командира батальйону з повітряно-десантної підготовки-начальник повітряно-десантної служби. 
Наказом Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 04.02.2021р. №23 позивача звільнено з військової служби в запас відповідно до підпункту “а” (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.02.2021р. № 48 позивач виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 22.02.2021р.
Станом на день звільнення та виключення позивача зі списків особового складу військової частини, з останнім не було проведено розрахунків щодо нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.10.2021р. у справі № 420/13758/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 30.12.2016 року по 28.02.2018 року. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2022р. у справі № 420/13758/21 вказане судове рішення було залишено без змін.
29.08.2022р. військовою частиною НОМЕР_1 було виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення згідно рішення суду у справі №420/13758/21 у розмірі 3 960,47 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2023р. у справі №420/16184/22 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 30.12.2016 до 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року базовим місяцем для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку, з урахуванням раніше виплаченої суми індексації. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023р. у справі №420/16184/22 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишено без задоволення. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2023 року у справі №420/16184/22 – залишено без змін.
20 червня 2023 р. ОСОБА_1 отримав від військової частини НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 50 653,81 грн. Вказані кошти виплачені на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2023р. у справі №420/16184/22.
Факт виплати та зарахування вказаних коштів позивачу підтверджується випискою банку по картковому рахунку. Дата операції: 20.06.2023р. Деталі операції: заробітна плата, військова частина НОМЕР_1 . Сума: 50 653,81 грн.
Проте відповідачем не виплачено позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23.02.2021р. до 23.08.2021р., що слугувало підставою звернення до суду.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи  за період з 23.02.2021 р. до 23.08.2021 р. (181 день).
Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного статтею 117 КЗпП України шестимісячного терміну та з врахуванням принципу співмірності становить 53 978,00 грн., оскільки частка (коефіцієнт співмірності) становить: 54 614,28 грн. / 128 519,05 грн. = 0,42. Виходячи з даного коефіцієнту співмірності, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23.02.2021 року (день наступний після звільнення з військової служби) до 23.08.2021 року дорівнює: 181 день х 710,05 грн. х 0,42 = 53 978,00 грн.
Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у всякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої   статті 117 КЗпП України   є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою    статті 117 КЗпП України    при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений   частиною першою   цієї статті.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені     статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що уразі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені   статтею 116   цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена     статтею 117 КЗпП України     відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до     статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої    статті 117 КЗпП України    обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.   І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша     статті 117 КЗпП України     переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга     статті 117 КЗпП України     стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
На підставі наведеного, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.
Висновки суду у даній справі відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Так, Великою Палатою Верховного Суду у вказаному рішенні визначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Також, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Водночас, вирішуючи справу, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (20.06.2023 р.), до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст.117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 23.02.2021 р. проте не більш як за шість місяців, що становить 182 календарні дні (з 23.02.2021 р. по 23.08.2021 р.).
З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зважаючи на приписи частини 2 статті 116 КЗпП України, відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу грошове забезпечення в повному обсязі 22.02.2021 р., проте виконав свій обов`язок зі сплати лише 20.06.2023 р., у зв`язку з чим позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, зокрема з 23.02.2021 р. по 23.08.2021 р. 
При цьому, колегія суддів не погоджується  із здійсненим судом першої інстанції розрахунком.
Так, обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.
Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку № 100 у  всіх  інших  випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пп. б) п.4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
За правилами п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,  провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 за період служби з 01.01.2017 р. по 22.02.2021 р. (а.с. 21-22) грошове забезпечення позивача за грудень 2020 року становить – 22237,86 грн. (оскільки відповідно до п.4 пп. б) Порядку №100  матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не враховується при обчисленні середньої заробітної); грошове забезпечення за січень 2021 року – 22237,86 грн. Кількість днів – 62. 
Таким чином, середньоденний заробіток (грошове забезпечення) дорівнює:
(22237,86 грн.+ 22237,86 грн.) : 62 день = 717,35 грн.
Період затримки повного розрахунки з 23.02.2021 р. по 23.08.2021 р. становить 182 календарні дні.
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунки при звільненні з 23.02.2021 р. по 23.08.2021 р. становить: 182 календарні дні х 717,35 грн. = 130557,70 грн. що перевищує суму, яка була виплачена із затримкою. 
За обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до   статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 423289,55 гривень, з яких: грошове забезпечення 368675,27   гривень (а.с. 22) (87,10%) та індексація грошового забезпечення у загальному розмірі 54614,28 гривень (виплачена на виконання рішень суду) (12,90%).
   Обрахована колегією суддів відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації, становить 130557,70 гривень.
Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 16841,94 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (12,90% від  130557,70 ).
Аналогічний підхід до розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведений у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.     
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції.
Згідно п. 2 ч. 1   ст. 315 КАС України    за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
На підставі наведеного, згідно ст. 317 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні із викладенням його резолютивної частини у новій редакції.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2023  року – змінити з підстав, викладених у цій постанові, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції: 
«Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23.02.2021 року до 23.08.2021 року у розмірі 16841,94 грн. (шістнадцять тисяч вісімсот сорок одна гривня дев`яносто чотири  копійки).
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити».
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5   статті 328 КАС України.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко 

          Суддя:                                                                                                             А.Г. Федусик