ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/2071/22	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного підприємства „Виробничо-комерційна фірма „Діадема-Консалтинг”
на рішення Господарського суду Одеської області від 21.12.2022 року, суддя в І інстанції Д`яченко Т.Г., повний текст якого складено 22.12.2022 в м. Одесі
у справі: №916/2071/22
за позовом: Приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „Уніка”
до відповідача: Приватного підприємства „Виробничо-комерційна фірма „Діадема-Консалтинг”
про стягнення 128 000 грн

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року Приватне акціонерне товариство „Страхова компанія „Уніка” звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приватного підприємства „Виробничо-комерційна фірма „Діадема-Консалтинг” про стягнення 128  000 грн в порядку регресу. 
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що до позивача у порядку регресу перейшло право вимоги на отримання від Приватного підприємства „Виробничо-комерційна фірма „Діадема-Консалтинг” компенсації матеріальної шкоди, заподіяної власнику автомобіля Сканія, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.12.2022 у справі  №916/2071/22 позов Приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „Уніка” задоволено повністю; стягнуто з Приватного підприємства „Виробничо-комерційна фірма „Діадема-Консалтинг” на користь Приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „Уніка” 128000 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2481 грн.
Суд першої інстанції визнав правомірним застосування позивачем до спірних правовідносин приписів ч. 2 п. 36.2 статті 36, п. в ст. 38.1.1. Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” та встановив наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого останнім страхового відшкодування у розмірі 128 000 грн з огляду на висновки, викладені в постанові Ладижинського міського суду від 31.05.2022 у справі №135/460/22.
11.07.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Приватного підприємства „Виробничо-комерційна фірма „Діадема-Консалтинг”, в якій останнє просить рішення Господарського суду Одеської області від 21.12.2022 у справі  №916/2071/22 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Зокрема, скаржник зазначає про неправильне застосування норм матеріального права до спірних відносин на підставі невірно визначених підстав позову та незаконне стягнення з відповідача грошових коштів в порядку регресу. Встановивши ту обставину, що між потерпілою особою та ПрАТ «УСК «Княжа» було укладено договір майнового страхування, судом не було враховано, що виплата за цим договором відбувається на підставі договору, а не делікту, як це відбувається у випадку обов`язкового страхування відповідно до умов Закону України «Про обов?язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Таким чином у суду були відсутні підстави для стягнення з відповідача грошових коштів в порядку регресу. 
Вказує щодо неналежності відповідача, оскільки усі документи, додані позивачем до позовної заяви містять про необхідність стягнення будь-яких сум саме з ОСОБА_1 , а позивачем не надано жодного доказу наявності договірних відносин між ним та відповідачем. 
Додатково зазначив, що розмір шкоди, який був виплачений потерпілій особі не був визначений відповідно до закону, та вказана обставина не може бути підставою для стягнення у будь-якому порядку з інших осіб.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає розгляду даної справи у розумінні до вимог Господарського процесуального кодексу України.
Колегія суддів зазначає, що за правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження). Розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи, що предметом розгляду у даній справі є вимога про стягнення 128 000 грн, то вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України та має проводитись в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 поновлено Приватному підприємству „Виробничо-комерційна фірма „Діадема-Консалтинг” строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 21.12.2022 у справі  №916/2071/22; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства „Виробничо-комерційна фірма „Діадема-Консалтинг” на рішення Господарського суду Одеської області від 21.12.2022 у справі  №916/2071/22; зупинено дію рішення Господарського суду Одеської області від 21.12.2022 у справі  №916/2071/22; розгляд даної апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
З метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду апеляційної скарги, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, апеляційна скарга Приватного підприємства „Виробничо-комерційна фірма „Діадема-Консалтинг” на рішення Господарського суду Одеської області від 21.12.2022 у справі  №916/2071/22 розглядається поза межами строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення належного судового захисту.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28.07.2021 між Приватним акціонерним товариством „Страхова компанія „Уніка” та Приватним підприємством „Виробничо-комерційна фірма „Діадема-Консалтинг” було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлений полісом №206015744. Договір було укладено відповідно до Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”.
28.05.2022р. в м. Ладижин сталося ДТП за участю автомобіля ДАФ (д.р.н. НОМЕР_1 ), під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля Сканія (д.р.н. НОМЕР_2 ), під керуванням водія ОСОБА_2 .
Згідно постанови Ладижинського міського суду від 31.05.2022 у справі №135/460/22 ДТП сталося внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 ПДР України. (відповідно до п. 24 Порядку ведення ЄДРСР затвердженого постановою КМУ від 25.05.06р. №700 Дозвіл на повний доступ до судових рішень надається суддям, членам та уповноваженим працівникам секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, працівникам апарату судів, ДСА та ії територіальних управлінь Національного антикорупційного бюро, адміністратора Реєстру з урахуванням службових обов`язків зазначених осіб шляхом автентифікації користувача.).
Внаслідок зазначеного вище ДТП було завдано майнової шкоди власнику транспортного засобу Сканія (д.р.н. НОМЕР_2 ).
Автомобіль Сканія (д.р.н. НОМЕР_2 ), був застрахований в ПрАТ „УСК “Княжа” на випадок його пошкодження внаслідок ДТП, на підставі договору №06/02-069407 від 22.02.2016 року.
ПрАТ „УСК “Княжа” виплатило власнику пошкодженого транспортного засобу страхове відшкодування в сумі - 188 205,39 грн.
24.06.2022 року, в зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ „СК „Уніка”, ПрАТ „УСК „Княжа” звернулась із заявою про виплату страхового відшкодування.
На підставі заяви ПрАТ “УСК “Княжа”, полісу обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та на підставі вимог Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, ПрАТ “СК “УНІКА” складено страховий акт №00518562 та визначено розмір страхового відшкодування в сумі - 128000,00грн., які були сплачені потерпілій особі.
Позивачем було зазначено, що розрахунок страхового відшкодування: 188 205,39 грн - вартість відновлювального ремонту ТЗ; 130  000 грн - ліміт відповідальності ПрАТ „СК „УНІКА” за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлений полісом №206015744; 2000 грн - франшиза згідно полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлений полісом №206015744.
Згідно постанови Ладижинського міського суду від 31.05.2022 року (справа №135/460/22), після скоєння ДТП водій ОСОБА_3 відмовився пройти огляд на стан сп`яніння.
Постановою Ладижинського міського суду від 31.05.2022 року (справа №135/460/22) встановлено, що ОСОБА_1 є працівником (водієм) Відповідача.
Позивачем було зазначено, що до позивача у порядку регресу перейшло право вимоги на отримання від відповідальної особи Приватного підприємства „Виробничо-комерційна фірма „Діадема-Консалтинг” компенсації матеріальної шкоди, заподіяної власнику автомобіля Сканія (д.р.н. НОМЕР_2 ), внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 28.05.2022 року в м. Ладижин.
Наведене стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом про стягнення компенсації матеріальної шкоди у сумі 128  000 грн в порядку регресу.
Отже, предметом спору у даній справі є наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації матеріальної шкоди у сумі 128  000 грн в порядку регресу.
Місцевий господарський суд дійшов до висновку про доведеність позовних вимог щодо наявності підстав для стягнення 128  000 грн в порядку регресу на підставі наявних в матеріалах справи доказів. 
Судова колегія погоджується із наведеним вище висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Згідно із п.1 ст.352 Господарського кодексу України страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб`єктів господарювання (страховиків), пов`язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом оплати страхувальниками страхових платежів.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У відповідності зі ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно з положеннями ст. 980 Цивільного кодексу України предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).
Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Страховим випадком, у відповідності до ч.2 ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Згідно п. 3 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.
Страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник (ст.9 вказаного Закону).
Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) вказано, що згідно зі ст. 993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Окрім того, суд зазначає, що суброгація застосовуються щодо будь-якої особи, відповідальної за настання страхового випадку.
Колегія суддів зазначає, що транспортний засіб, яким керував водій ОСОБА_1 належить відповідачу Приватному підприємству „Виробничо-комерційна фірма „Діадема-Консалтинг” на праві власності, дана обставина підтверджуються відповіддю від Національної поліції України  (а.с.28).
Отже, страхувальником транспортного засобу, яким керував водій ОСОБА_1 є відповідач.
Згідно вимог ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Статтею 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
У відповідності до положень ст. 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.
Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Положення ст. 1187 Цивільного кодексу України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, а саме таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України.
Положення ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).
В такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.
Враховуючи наведене та положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України, що дають підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Відповідно до ст.5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. (п.22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").
Як зазначалось вище, позивач сплатив страхове відшкодування в сумі 128 000 грн, що підтверджується платіжним дорученням №030929 від 28.06.2022.
Згідно постанови Ладижинського міського суду Вінницької області від 31.05.2022 року у справі №135/460/22, ДТП сталося внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 ПДР України та встановлено, що ОСОБА_1 є працівником (водієм) Відповідача.
Відповідно до  ч. 6 ст. 75  ГПК України обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно п.п. «в» п. 38.1.1 п.38.1 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).
Отже, зазначена норма не вказує про обов`язковість звернення страховика до водія забезпеченого транспортного засобу, оскільки передбачає у випадках якщо водій після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди, наявність у страховика права на пред`явлення регресного позову за його вибором або до страхувальника, або до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.
З урахуванням наведеного, судова колегія дійшла висновку, що твердження скаржника про те, що постановою Ладижинського міського суду Вінницької області від 31.05.2022 року у справі №135/460/22, саме водія ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відтак, скаржник є неналежним відповідачем у даній справі, судовою колегією відхиляються, оскільки відповідно до норм Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" саме на страховика покладено право вибору подачі регресного позову або до страхувальника, або до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо водій після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.
Отже, позивач в даному випадку, на підставі діючого законодавства, скористався таким правом та звернувся до відповідача, як страхувальника та власника транспортного засобу, з позовом про стягнення збитків в порядку регресу.
Як встановлено судом, водій забезпеченого транспортного засобу після вчинення дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди, тобто до позивача, в силу приписів закону, перейшло право регресної вимоги до такого водія або страхувальника, яким є відповідач.
На відміну від суброгації у страхових відносинах, де право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.
Це виходить із змісту статей 559 та 1191 Цивільного кодексу України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Зважаючи на зміст наведених норм Цивільного кодексу України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.
В цілому, як за змістом статті 1191 так і за змістом статті 993 Цивільного кодексу України і статті 27 Закону України "Про страхування", йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.
При цьому, при суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора - право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика.
При регресі - право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.
Таким чином, в спірних відносинах до позивача перейшло саме право регресу, а не суброгації, тому доводи відповідача судом не враховуються.
Судом достовірно встановлено, що позивач здійснив страхове відшкодування потерпілій особі внаслідок ДТП, винним у вчиненні якого було визнано водія забезпеченого транспортного засобу, який, в свою чергу зник з місця ДТП, тобто у позивача, в силу приписів ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" виникло регресне право вимоги до відповідача.
ПрАТ «СК «УНІКА» складено страховий акт №00518562 та визначено розмір страхового відшкодування в сумі - 128  000 грн, які були сплачені потерпілій особі. 
Розрахунок страхового відшкодування: ??188 205,39грн. - вартість відновлювального ремонту Т3; ??130 000;00грн. - ліміт відповідальності ПрАТ «СК «УНІКА» за полісом обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлений полісом №206015744; ??2000,00грн. - франшиза згідно полісом обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлений полісом №206015744.  Отже, 130  000 грн - 2  000 грн = 128  000 грн.
Пунктом 36.2 статті 36 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що  страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи  (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
Вказані приписи закону регламентують можливість здійснювати виплати без проведення експертизи, зокрема у випадку досягнення згоди страховика та потерпілого про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування, за результатами проведеного страховиком огляду пошкодженого майна та не встановлюють виключності здійснення виплати страхового відшкодування на рахунок осіб, що проводять ремонт (наведене формулювання «у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна» підтверджує можливість здійснення відшкодування безпосередньо потерпілому).
В силу приписів п. 36.4 ст. 36 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.
Окрім того, розмір виплаченого страховиком страхового відшкодування є заниженим, що підтверджується розрахунком суми страхового відшкодування.
Судова колегія зазначає, що реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є платіжний документ про здійснення такої виплати. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у постанові від 25.07.2018 у справі № 922/4013/17 та в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 910/12722/18.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає позовні вимоги в стягненні 128000 грн є обґрунтованими, правомірними та такими, що підставно стягнені судом першої інстанції з відповідача в порядку регресу.
Судова колегія, враховуючи наявні матеріали справи, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підтверджуються належними та допустимими докази, у зв`язку з чим правомірно їх задовольнив.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшла висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).
Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається; підстави для задоволенні апеляційної скарги - відсутні.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 ч.1 ст.275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

          Апеляційну скаргу Приватного підприємства „Виробничо-комерційна фірма „Діадема-Консалтинг” на рішення Господарського суду Одеської області від 21.12.2022 у справі  №916/2071/22 - залишити без задоволення.
          Рішення Господарського суду Одеської області від 21.12.2022 у справі  №916/2071/22 залишити без змін.
Постанова в порядку статті 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
          
Головуючий суддя                                                                    А.І. Ярош

Судді                                                                                            Г.І. Діброва

                                                                                                               Н.М. Принцевська