ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

07 грудня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/2446/23
Головуючий у першій інстанції – Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1061/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді: Скрипки А.А.    
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.
секретар: Шапко В.М. 

сторони: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Комунальне некомерційне підприємство ”Обласний центр          екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської             обласної ради
  
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Логвіної Т.В. від 30 травня 2023 року, місце ухвалення рішення м. Чернігів, дата складання повного тексту рішення - 31 травня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

                        В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому, із врахуванням вимог уточненої позовної заяви (а.с.19-23) просив: наказ №58/К/ТР від 06.02.2023 року КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради, яким ОСОБА_1 звільнений з роботи з 07.02.2023 року, визнати неправомірним та скасувати; ОСОБА_1 поновити на роботі на посаді водія автотранспортних засобів швидкої та невідкладної медичної допомоги виїзної бригади Чернігівської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради з 07.02.2023 року; стягнути з КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 07.02.2023 року по дату прийняття рішення по суті справи; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Також позивач ставив питання про відшкодування за рахунок відповідача понесених судових витрат по справі щодо сплати судового збору та витрат на правову допомогу адвоката, зазначивши, що орієнтовний розмір його витрат на правову допомогу адвоката становить 20 000 грн. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що з 28.07.2021 року він працював на посаді водія автотранспортних засобів швидкої та невідкладної медичної допомоги виїзної бригади Чернігівської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради. Наказом генерального директора КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради від 06.02.2023 року №58/К/ТР позивача було звільнено з роботи з 07.02.2023 року за появу на роботі в нетверезому стані, за п.7 статті 40 КЗпП України. Позивач вважає оскаржуваний ним наказ відповідача незаконним, оскільки він 12.01.2023 року він дійсно заїжджав на роботу, але робочі функції в цей день не виконував, оскільки з 03 січня по 30 січня 2023 року позивач перебував у відпустці.  

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 30.05.2023 року було задоволено позов ОСОБА_1 до КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Судом визнано неправомірним та скасовано наказ КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради від 06.02.2023 №58/К/ТР про звільнення працівника. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді водія автотранспортних засобів швидкої та невідкладної медичної допомоги виїзної бригади Чернігівської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради з 08.02.2023 року. Судом стягнуто з КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу  за  період з 07.02.2023 року по 30.05.2023 року включно, у сумі 21 322 грн. 44 коп., виплату якого належить провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів на користь держави. Стягнуто з КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради на користь ОСОБА_1 14 000 грн. у відшкодування витрат на правничу допомогу. Стягнуто з КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради на користь держави 1 073 грн. 60 коп. судового збору. Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі Комунальне некомерційне підприємство ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 30.05.2023 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 30.05.2023 року є незаконним, необґрунтованим, ухваленим із неправильним застосуванням норм матеріального права та із порушенням норм процесуального права. В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що п.7 статті 40 КЗпП України законодавець визначив відповідальність за появу на роботі в нетверезому стані, і немає значення, виконував працівник трудові функції чи ні, оскільки інші працівники, які працюють на підприємстві не повинні страждати від того, що п`яний працівник перебуває на роботі. Доводи апеляційної скарги стверджують, що позивач не заперечує факт його появи на роботі 12.01.2023 року. За доводами апелянта, ОСОБА_1 , з`явившись на роботі 12.01.2023 року, у нетверезому стані, застосував фізичну силу до фельдшера з медицини невідкладних станів Першої підстанції ОСОБА_2 , душив її за шию, хватався за руки та вдарив по руках, доказом чого є відео. Апелянт вказує, що позивач також скрутив руки медичній сестрі ОСОБА_3 , штовхнувши її. Доводи апеляційної скарги зазначають, що стан сп`яніння позивача підтверджується показаннями фельдшера ОСОБА_2 , медичної сестри ОСОБА_3 , заступника генерального директора ОСОБА_4 , фельдшера ОСОБА_5 , інших співробітників, а також поліцейськими, які були викликані. Апелянт стверджує, що працівниками поліції було складено рапорт, в якому зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 знаходились на території підприємства в стані алкогольного сп`яніння, також є відео із нагрудних камер поліцейських. За доводами апелянта, судом першої інстанції також стягнуто витрати на користь позивача за надання правової допомоги у завищеному розмірі. Доводи апелянта вказують, що аналізуючи перелік вчинених адвокатом позивача дій, та вартість зазначених послуг, постає питання про необхідність вчинення адвокатського запиту, також є надмірно завищеною вартість такої послуги адвоката, як ’’ознайомлення з матеріалами справи’’. Апелянт зазначає, що у відзиві до позовної заяви відповідачем було вказано про завищений розмір витрат на правову допомогу, але даної обставини судом першої інстанції не було враховано при ухваленні оскаржуваного рішення. 

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просив залишити рішення суду першої інстанції від 30.05.2023 року, без змін, а апеляційну скаргу КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради, у зв`язку із її безпідставністю, залишити без задоволення. Також ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь всі документально підтверджені понесені ним судові витрати по справі.

В  судовому   засіданні   апеляційного   суду,  представник  відповідача КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради - Петрушанко В.П. підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.  

В судовому  засіданні  апеляційного  суду  представник  позивача - адвокат Черненок Г.І. просив залишити без задоволення апеляційну скаргу КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обгрунтоване рішення суду першої інстанції від 30.05.2023 року. Також просив стягнути з відповідача на користь позивача 7 000 грн., в рахунок відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції. 

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, не з`явився. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що наказом відповідача від 28.07.2021 року, ОСОБА_1 було прийнято на роботу з 01.08.2021 року на посаду водія автотранспортних засобів швидкої та невідкладної медичної допомоги виїзної бригади Чернігівської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги (а.с.42). Як зазначено у відзиві відповідача, членом профспілки ОСОБА_1 не був.
Згідно витягу із наказу відповідача від 19.12.2022 року №998/В, ОСОБА_1 надано відпустку на 28 календарних днів з 03.01.2023 року по 30.01.2023 року, включно (а.с.41).
Факт перебування ОСОБА_1 у відпустці у хронологічний період з 03.01.2023 року по 30.01.2023 року, включно також підтверджується копією табеля обліку робочого часу за січень 2023 року (а.с.43).
На підставі наказу генерального директора КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради № 58/К/ТР від 06.02.2023 року, позивача було звільнено з роботи 07.02.2023 року за появу на роботу в нетверезому стані, відповідно до пункту 7 статті 40 КЗпП України (а.с.39-40).
Як вбачаться із тексту наказу відповідача про звільнення ОСОБА_1 , №58/К/ТР від 06.02.2023 року, 12.01.2023 року о 16:10 водій автотранспортних засобів швидкої та невідкладної медичної допомоги виїзної бригади Чернігівської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги ОСОБА_1 , з`явився на роботі в нетверезому стані разом із співробітником ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , та потрапивши до кімнати зберігання наркотичних засобів, ОСОБА_7 застосував фізичну силу до старшого фельдшера з медицини невідкладних станів Першої підстанції ОСОБА_2 , яка намагалась завадити йому, душив її за шию, хватався за руки та вдарив по руках. Молодша медична сестра чергова ОСОБА_3 , побачивши, що ОСОБА_7 застосовує фізичну силу до ОСОБА_2 , намагалась заступитись за неї, на що ОСОБА_7   не  відреагував  та  скрутив  руки  ОСОБА_3   і штовхнув  її.  Всі   вищезазначені  дії  ОСОБА_1   зафіксовано  на  камери відеоспостереження, які розміщені в коридорі приміщення, та збережено записи з нагрудних відеореєстраторів працівників патрульної поліції, які прибули за викликом 12.01.2-23 року о 16:39. Підтвердженням того, що ОСОБА_1 перебував у нетверезому стані, є порушення мови, порушення координації рухів, різкий запах алкоголю, який було чутно від нього, поведінка, що не відповідає обстановці, а також показання працівників та запис відео з відеореєстраторів працівників патрульної поліції, які з ним спілкувались 12.01.2023 року. Відповідно до статті 149 КЗпП України, ОСОБА_7 відмовився 06.02.2023 року надати письмові пояснення. 

Свідки в судовому засіданні суду першої інстанції (а.с.77-80) пояснили, що позивач перебував на роботі 12.01.2023 року у нетверезому стані, було чутно різкий запах алкоголю, мав порушення мови, поводив себе неадекватно. 

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 30.05.2023 року, задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 до КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради позову, суд першої інстанції, із врахуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини, в тому числі, і положень ч.3 статті 40 КЗпП України, вказав, що не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило  не  поширюється  на  випадок  повної  ліквідації підприємства, установи, організацї. Судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 30.05.2023 року зазначено, що поява на роботі в нетверезому стані, означає появу в такому вигляді на території підприємства, установи, організації, закладу в робочий час. Не може бути підставою для звільнення працівника поява в нетверезому вигляді на робочому місці у вільний від роботи час, у вихідний день, під час відпустки тощо. За даних обставин, встановивши, що в день появи на роботі у нетверезому стані, а саме, 12.01.2023 року ОСОБА_1 перебував у відпустці, на підставі наказу від 19.12.2022 року № 998/В, яким ОСОБА_1 надано відпустку на 28 календарних днів, з 03.01.2023 року по 30.01.2023 року, включно, суд першої інстанції дійшов висновку,  що  оскаржуваний наказ винесено  відповідачем  із  порушенням вимог  п.7  частини 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 , в частині визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення працівника та поновлення на роботі, підлягає задоволенню. Вирішуючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції керувався положеннями статті 27 Закону України ”Про оплату праці”, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Встановивши на підставі довідки від 10.05.2023 року №406, що середньоденна заробітна плата позивача за 1 робочий день становить 263,24 грн., і оскільки вимушений прогул позивача тривав з 07.02.2023 року (день звільнення) до 30.05.2023 року (день ухвалення рішення судом), тобто, 81 робочий день, суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток  позивача  за  час  вимушеного  прогулу   складає   21  322 грн. 44 коп., виходячи  із  розрахунку: 263 грн. 24 коп. х 81 = 21 322 грн. 44 коп., виплату якого необхідно провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів на користь держави. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції керувався положеннями статей: 133, 137 ЦПК України. Встановивши, що позивачу правничу допомогу надавав адвокат Черненок Г.І., на підставі договору про надання правничої допомоги від 24.04.2023 року та ордеру серії СВ №1051271 від 24.04.2023 року, і згідно квитанції № 0003798 від 26.04.2023 року позивач сплатив адвокату 14 000 грн., та враховуючи, що в судовому засіданні представником відповідача клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги заявлено не було, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради на користь ОСОБА_1 14 000 грн., в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених позивачем витрат на правничу допомогу.  

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 30.05.2023 року про задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 до КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради позову, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 30.05.2023 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.  

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що п.7 статті 40 КЗпП України законодавець визначив відповідальність за появу на роботі в нетверезому стані, і немає значення, виконував працівник трудові функції чи ні, оскільки інші працівники, які працюють на підприємстві не повинні страждати від того, що п`яний працівник перебуває на роботі. Доводи апеляційної скарги стверджують, що позивач не заперечує факт його появи на роботі 12.01.2023 року. За доводами апелянта, ОСОБА_1 , з`явившись на роботі 12.01.2023 року, у нетверезому стані, застосував фізичну силу до фельдшера з медицини невідкладних станів Першої підстанції ОСОБА_2 , душив її за шию, хватався за руки та вдарив по руках, доказом чого є відео. Апелянт вказує, що позивач також скрутив руки медичній сестрі ОСОБА_3 , штовхнувши її. Доводи апеляційної скарги зазначають, що стан сп`яніння позивача підтверджується показаннями фельдшера ОСОБА_2 , медичної сестри ОСОБА_3 , заступника генерального директора ОСОБА_4 , фельдшера ОСОБА_5 , інших співробітників, а також поліцейськими, які були викликані. Апелянт стверджує, що працівниками поліції було складено рапорт, в якому зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 знаходились на території підприємства в стані алкогольного сп`яніння, також є відео із нагрудних камер поліцейських. 

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.    

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у  статті 5-1 КЗпП України  правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.7 ч.1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його дії, може бути розірваний власником чи уповноваженим органом у випадку появлення на робітничому місці в нетверезому стані, в стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

Положеннями ч.3 статті 40 КЗпП України визначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 ”Про практику розгляду судами трудових спорів”, правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому  маються  на  увазі  щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

У п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 ”Про практику розгляду судами трудових спорів” роз`яснено, що вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за пунктом 7 статті 40 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені  від  роботи,  чи  продовжували виконувати трудові обов`язки. Нетверезий  стан   працівника   або   наркотичне  чи  токсичне сп`яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Як зазначив Верховний Суд України в ухвалі від 06.02.2008 року у справі № 6-10724св07: ”... Поява на роботі в нетверезому стані означає появу в такому вигляді на території підприємства в робочий час. Не може бути підставою для звільнення поява в нетверезому вигляді на робочому місці у вільний від роботи час, у вихідний день, під час відпустки тощо.” Вказаний правовий висновок також міститься в ухвалі Верховного Суду України від 24.02.2012 року у справі № 6-2812св12.

У контексті приписів норм права, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 30.05.2023 року відносно того, що поява на роботі в нетверезому стані, означає появу в такому вигляді на території підприємства, установи, організації, закладу, саме в робочий для працівника час. Не може бути підставою для звільнення працівника поява в нетверезому вигляді на робочому місці у вільний від роботи час, у вихідний день, під час відпустки тощо. За даних обставин, встановивши, що в день появи на роботі 12.01.2023 року, ОСОБА_1 перебував у відпустці, на підставі наказу відповідача від 19.12.2022 року № 998/В, яким ОСОБА_1 було надано відпустку на 28 календарних днів, з 03.01.2023 року по 30.01.2023 року, включно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку відносно того, що оскаржуваний наказ було винесено відповідачем із порушенням вимог п.7 частини 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку з чим позов в частині визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 та поновлення позивача на роботі, підлягає задоволенню. Вирішуючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції керувався положеннями статті 27 Закону України ”Про оплату праці”, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Встановивши на підставі довідки від 10.05.2023 року №406, що середньоденна заробітна плата позивача за 1 робочий день складала 263,24 грн., і з 07.02.2023 року (день звільнення позивача) до 30.05.2023 року (день ухвалення рішення судом) пройшов 81 робочий день, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 21 322 грн. 44 коп., виходячи із розрахунку: 263 грн. 24 коп. х 81 робочий день = 21 322 грн. 44 коп., виплату якого необхідно провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів на користь держави. 

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки дані висновки суду першої інстанції узгоджуються із фактичними обставинами справи, які є документально підтвердженими, та нормами права, які регламентують спірні правовідносини.     

За доводами апелянта, судом першої інстанції також стягнуто витрати на користь позивача за надання правової допомоги у завищеному розмірі. Доводи апелянта вказують, що аналізуючи перелік вчинених адвокатом позивача дій, та вартість зазначених послуг, постає питання про необхідність вчинення адвокатського запиту, також є надмірно завищеною вартість такої послуги адвоката, як ’’ознайомлення з матеріалами справи’’. Апелянт зазначає, що у відзиві до позовної заяви відповідачем було вказано про завищений розмір витрат на правову допомогу, але даної обставини судом першої інстанції не було враховано при ухваленні оскаржуваного рішення.           

Апеляційний суд вважає вказані доводи апеляційної скарги необґрунтованими, виходячи із наступного.  

Відповідно до приписів ч.1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно ч.3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підставі наведеного, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1)їх дійсність; 2)необхідність; 3)розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей: 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі, і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін, без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказаний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №750/2055/20, провадження №14-16723св20.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі ”Схід/Захід Альянс Лімітед” проти України” (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).

Як вбачається із матеріалів справи, правничу допомогу у даній справі позивачу ОСОБА_1 надавали адвокат Олійник С.А., на підставі угоди про надання правової допомоги від 09.02.2023 року (а.с.32) та ордеру серії СВ № 134387 від 03.04.2023 року (а.с.31), а у подальшому - адвокат Черненок Г.І., на підставі договору щодо надання правничої допомоги від 24.04.2023 року (а.с.69) та ордеру серії СВ №1051271 від 24.04.2023 року (а.с.67). 
Звертаючись з даним позовом до суду, ОСОБА_1 у поданій позовній заяві, як у первісній (а.с.1-6), так і у позовній заяві (уточненій) (а.с.19-23), вказував, що його витрати на правову допомогу адвоката орієнтовно будуть становити 20 000 грн., розрахунок судових витрат буде подано додатково. 
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 (а.с.37-38), відповідач КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради зазначав, що розмір витрат позивача на правову допомогу адвоката є завищеним, і в матеріалах справи немає жодних дій адвоката по даній справі. 
У подальшому, під час розгляду даної справи судом першої інстанції, інтереси позивача ОСОБА_1 представляв адвокат Черненок Г.І. 
До відповіді на відзив відповідача (а.с.68), копія якої була направлена позивачем на адресу КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради засобами поштового зв`язку (а.с.67а), позивачем було додано: копію договору щодо надання правничої допомоги від 24.04.2023 року, укладеного між позивачем та адвокатом Черненком Г.І. (а.с.69), ордер серії СВ №1051271 від 24.04.2023 року адвоката Черненка Г.І. (а.с.67), копію свідоцтва №317 від 20.04.2007 року про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Черненка Г.І. (а.с.67, зворот), акт про приймання-передачу наданої правничої допомоги від 26.04.2023 року, відповідно до договору щодо надання правничої допомоги від 24.04.2023 року (а.с.70), із відповідним переліком наданих адвокатом  послуг  щодо  надання  правничої  допомоги,  на  загальну суму 14 000 грн., копію квитанції № 0003798 від 26.04.2023 року про сплату вартості наданих послуг адвоката в сумі 14 000 грн. (а.с.70, зворот). В матеріалах справи також міститься оригінал даної квитанції (а.с.76).

Як зазначено у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції від 30.05.2023 року, в судовому засіданні представником відповідача клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги заявлено не було, у зв`язку з чим суд першої інстанції вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 14 000 грн., в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат по оплаті професійної правничої допомоги. 

Приймаючи до уваги наведене вище, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, із врахуванням наявних у матеріалах справи вищевказаних доказів, зважаючи на відсутність в судовому засіданні клопотання сторони відповідача щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги, дійшов висновку про необхідність стягнення з КНП ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради на користь ОСОБА_1 документально підтверджених витрат на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 14 000 грн. 

Враховуючи зазначене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 30.05.2023 року, висновки якого узгоджуються із нормами права, які регламентують спірні правовідносини та фактичними, документально підтвердженими обставинами справи, на які сторони даного спору посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень.  

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради - залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 30.05.2023 року, залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь всі документально підтверджені понесені ним судові витрати по справі, надавши (а.с.120-126): договір щодо надання правничої допомоги від 12.10.2023 року, щодо ведення даної справи у Чернігівському апеляційному суді, укладений між позивачем та адвокатом Черненком Г.І.; акт про приймання-передачу наданої правничої допомоги, відповідно до договору щодо надання правничої допомоги від 16.10.2023 року, згідно якого вартість правничої допомоги, наданої позивачу в ході апеляційного розгляду даної справи, становить 7 000 грн., а саме, надання юридичних консультацій, 1 год. - 1 000 грн., складання і надіслання відзиву на апеляційну скаргу - 2 000 грн., здійснення представництва інтересів позивача  у  апеляційному суді, незалежно від кількості судових засідань - 4 000 грн. Стороною позивача також надано квитанцію про проведення оплати вартості правничої допомоги в сумі 7 000 грн.; ордер Серії СВ №1067065 від 17.10.2023 року на надання правничої (правової) допомоги позивачу ОСОБА_1 адвокатом Черненком Г.І. в Чернігівському апеляційному суді; копію свідоцтва №317 від 20.04.2007 року про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Черненка Г.І.; докази надсилання відзиву позивача на апеляційну скаргу, із додатками іншим учасникам справи.    

Враховуючи приписи статей: 137,141 ЦПК України, приймаючи до уваги вищенаведене, а також клопотання представника відповідача в судовому засіданні апеляційного суду щодо необхідності зменшення розміру відшкодування витрат позивача за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції до 1 500 грн., та виходячи із засад виваженості, розумності, співмірності та справедливості, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з Комунального некомерційного підприємства ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради на користь ОСОБА_1 6 000 (шість тисяч) грн., в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. 

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                      
                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 травня 2023 року, залишити без змін.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства ”Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф” Чернігівської обласної ради на користь ОСОБА_1 6 000 (шість тисяч) грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 12.12.2023 року.

Головуючий:                                           Судді: