ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 листопада 2023 року
м. Київ
Справа № 730/324/22
Номер провадження в апеляційному суді 11-кп/4823/343/23
Провадження № 51 - 4713 км 23
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:            

головуючого                       ОСОБА_1 ,     
суддів:                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 у режимі відеоконференції,
його захисника                                          адвоката  ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022270310000112 від 14 квітня 2022 року, щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Плиски Ніжинського району Чернігівської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що на підставі ст. 89 КК України судимості не має,
за ст. 115 ч. 2 п. 1 КК України,
за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 і його захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від    25 січня 2023 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 травня 
2023 року щодо ОСОБА_6 і касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, - 
ОСОБА_8 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 травня 2023 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 січня 
2023 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 115 ч. 2 п. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 вказано рахувати з часу його затримання 10 травня 2022 року.
Зараховано ОСОБА_6 у строк покарання попереднє ув`язнення з 10 травня 
2022 року по 25 січня 2023 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 залишено раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 4 881 гривню 76 копійок процесуальних витрат за проведення судових експертиз.    
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.
13 квітня 2022 року приблизно 19 годині 00 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на території домоволодіння за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , маючи особисті неприязні відносини із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , під час конфлікту із ОСОБА_9 з метою протиправного заподіяння смерті останньому, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті потерпілого та бажаючи їх настання, із мисливської гладкоствольної рушниці, яку зберігав за місцем проживання без передбаченого законом дозволу, умисно здійснив один постріл в область грудної клітки ОСОБА_9 , заподіявши останньому тілесні ушкодження у вигляді вогнепального проникаючого дробового сліпого поєднаного поранення грудей та живота, від якого ОСОБА_9 помер на місці події.
Після цього приблизно о 19 годині 15 хвилин ОСОБА_6 , почувши, що неподалік зазначеного домогосподарства перебуває ОСОБА_10 , з метою протиправного заподіяння смерті останній, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті потерпілої та бажаючи їх настання, тримаючи в руках рушницю, підійшов на достатню для здійснення пострілу відстань та здійснив один постріл в область шиї ОСОБА_11 , заподіявши тілесні ушкодження у вигляді вогнепального дробового наскрізного поранення шиї, від якого ОСОБА_10 померла на місці події.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 19 травня 2023 року зазначений вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника - адвоката ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 - без задоволення.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали, а також короткий зміст поданих заперечень
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_6 та в його інтересах захисник 
ОСОБА_7 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 як незаконні та необґрунтовані і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Даючи свою оцінку доказам у кримінальному провадженні, зазначають, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували доказів, які підтверджують версію захисту і виправдовують ОСОБА_6 . Вважають, що ОСОБА_6 діяв в умовах необхідної оборони, здійснив постріл у ОСОБА_9 , захищаючись від нападу останнього, який у стані алкогольного сп`яніння незаконно зайшов на територію домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_6 , палкою вдарив ОСОБА_6 та його матір ОСОБА_13 і намагався проникнути до будинку, що ОСОБА_6 сприймав як реальну загрозу для життя. Указують на те, що постріл у ОСОБА_10 , яка також перебувала у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_6 здійснив при захисті своєї матері ОСОБА_13 та свідка 
ОСОБА_14 від нападу ОСОБА_10 . Захисник указує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що ОСОБА_9 протиправно проник на територію домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_6 і у останнього виникла підстава для оборони від дій ОСОБА_9 та мотивом його дій був саме захист, дійшли до висновку про умисне вбивство двох осіб, тобто у висновках судів щодо оцінки дій ОСОБА_6 є суперечності. Захисник також указує на те, що речові докази - рушниця та набої до неї не відкривалися стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України, а тому суд не міг їх допустити як докази. Засуджений та захисник указують на те, що суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених судом першої інстанції, належним чином не перевірив доводів сторони захисту, а також ухилився від аналізу протиправної поведінки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Заперечень на касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника 
ОСОБА_7 від учасників судового провадження не надходило.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Указує на те, що суд апеляційної інстанції самостійно встановив обставину, яка пом`якшує покарання, - протиправну поведінку ОСОБА_9 , зазначивши в мотивувальній частині ухвали про перебування потерпілого ОСОБА_9 на території домоволодіння засудженого та використання ним додаткових засобів у вигляді палиці, хоча суд першої інстанції в цій частині дійшов до висновку про відсутність доказів використання ОСОБА_9 палиці, тобто надав іншу оцінку доказам без безпосереднього їх дослідження. Крім того, указує на те, що ухвала апеляційного суду не містить узагальненої позиції потерпілої ОСОБА_15 , яка в суді апеляційної інстанції висловлювала позицію щодо поданих апеляційних скарг. Зазначає, що призначене ОСОБА_6 покарання є явно несправедливим внаслідок м`якості, суд при призначенні покарання належним чином не врахував дані про особу ОСОБА_6 , суспільну небезпечність кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення та наслідки у вигляді позбавлення життя двох осіб, а також позицію потерпілої щодо міри покарання. Вважає, що саме покарання у виді довічного позбавлення волі забезпечить мету покарання у виді виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник засудженого 
ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 просить залишити її без задоволення через необґрунтованість наведених прокурором доводів.
Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні висловили доводи на підтримання своїх касаційних скарг і просили їх задовольнити та заперечували проти касаційної скарги прокурора через її безпідставність.
Прокурор у судовому засіданні вважав касаційну скаргу прокурора обґрунтованою та просив її задовольнити, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 необґрунтованими та просив залишити їх без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доводи касаційних скарг засудженого та захисника, а також прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної є обґрунтованими.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.
У апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, засуджений просив змінити вирок суду першої інстанції щодо нього, перекваліфікувати його дії зі ст. 115 ч. 2 п. 1 КК на ст. 116 КК України і призначити відповідне покарання, а захисник просив скасувати вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 як незаконний та необґрунтований, а кримінальне провадження закрити.  
Серед доводів апеляційних скарг обвинувачений ОСОБА_6 та захисник 
ОСОБА_7 указували на те, що ОСОБА_6 діяв в умовах необхідної оборони, захищаючись від посягання з боку ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Зазначали, що ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння незаконно зайшов на територію домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_6 , палкою вдарив ОСОБА_6 та його матір ОСОБА_13 і намагався проникнути до будинку, що ОСОБА_6 сприймав як реальну загрозу для життя. Указували на те, що постріл у ОСОБА_10 , яка також перебувала у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_6 здійснив при захисті від її нападу своєї матері ОСОБА_13 та свідка                   ОСОБА_14 .
Захисник при цьому звертав увагу на те, що суд першої інстанції погодився з відсутністю доказів правомірного перебування ОСОБА_9 на території домоволодіння ОСОБА_6 та вчинення ним агресивних дій по відношенню до ОСОБА_13 , а потім і до ОСОБА_6 . Указував про зазначення судом першої інстанції у вироку про те, що у ОСОБА_6 виникла підстава для оборони від дій ОСОБА_9 і мотивом його дій був захист, водночас застосований засіб захисту та заподіяння шкоди у вигляді позбавлення життя за даних конкретних обставин справи не відповідали небезпечності посягання від ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ст. 27 ч. 3 Конституції України).
Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним нанесенням тілесних ушкоджень особі, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Так, суд першої інстанції у вироку зазначив, що ОСОБА_9 увійшов на територію домоволодіння ОСОБА_13 та ОСОБА_6 за відсутності визначених законом підстав всупереч волі останніх, де вчинив агресивні дії щодо ОСОБА_13 , а в подальшому і щодо ОСОБА_6 . У ОСОБА_6 виникла підстава для оборони від дій ОСОБА_9 і мотивом його дій був захист, водночас застосований засіб захисту та заподіяння шкоди у вигляді позбавлення життя за даних конкретних обставин справи не відповідали небезпечності посягання від ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та обстановці захисту. 
Суд першої інстанції дійшов до висновку, що визначальним у поведінці обвинуваченого ОСОБА_6 було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах. 
Проте такі висновки є суперечливими, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях статей 24, 36, 115, 118 КК України. Зокрема, зазначивши про наявність у 
ОСОБА_6 підстав для оборони і що мотивом його дій був захист, суд кваліфікував його дії як умисне вбивство двох осіб, при цьому належного обґрунтування такого рішення не навів. 
З такими висновками погодився суд апеляційної інстанції та, відповідаючи на доводи апеляційних скарг, продублював їх в ухвалі.
Таким чином, суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419 КПК України залишив поза увагою, не надав конкретних належних відповідей і не навів детального обґрунтування відхилення доводів апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 про наявність в діях ОСОБА_6 необхідної оборони, а також не зазначив підстави, з яких апеляційні скарги в цій частині визнано необґрунтованими.
Крім того, доводи в касаційній скарзі прокурора про порушення принципу безпосередності дослідження доказів також є обґрунтованими.
Принцип безпосередності дослідження показань, речей і документів є однією із загальних засад кримінального провадження. Зміст цього принципу розкрито в 
ст. 23 КПК України, згідно з якою суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом. Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.
Суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ст. 94 ч. 1 КПК України).
Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада  кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ст. 94 ч. 1 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту ст. 23 ч. 2 та ст. 86 КПК України, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом, крім випадків, передбачених КПК України, а отже судове рішення відповідно до ст. 370 КПК України не може бути визнано законним і обґрунтованим і згідно зі ст. 412 ч. 1 КПК України підлягає скасуванню.
Суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, у тому числі надані стороною захисту два уламки дерев`яного держака, відхилив показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 щодо виявлення двох уламків палиці, яка за показаннями свідка ОСОБА_13 була у ОСОБА_9 в руках під час нападу.     
Разом з тим, мотивуючи своє рішення, суд апеляційної інстанції без безпосереднього дослідження доказів у частині використання ОСОБА_9 палиці, надав цим обставинам іншу оцінку, дійшовши до висновку про протиправну поведінку ОСОБА_9 , який, знаходячись на території домоволодіння засудженого та фактично використовуючи додаткові засоби у вигляді палиці, розбив віконне скло, чим посилив конфлікт з ОСОБА_6 . У зв`язку з наведеним, суд апеляційної інстанції визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, - протиправну поведінку ОСОБА_9 .   
Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що у відповідності з вимогами ст. 438 ч. 1 п. 1 КПК України є підставою для скасування такого рішення.
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, то вони є необґрунтованими. 
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Санкція ст. 115 ч. 2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому п. 6 частини другої цієї статті.
Довічне позбавлення волі - найтяжчий вид основного покарання, що полягає в довічній (пожиттєвій) ізоляції особи, визнаної судом винною у вчиненні особливо тяжкого злочину, від суспільства в спеціальних кримінально-виконавчих установах.
Відповідно до вимог ст. 64 ч. 1 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
Із вироку вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання 
ОСОБА_6 з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 ч. 2 п. 1 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, конкретні обставини його вчинення, а саме вчинення за наявності тривалих неприязних відносин та протиправного входження ОСОБА_9 до домоволодіння ОСОБА_6 , спричинення ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння агресивних дій по відношенню до його матері ОСОБА_13 , а в подальшому і щодо самого ОСОБА_6 , та наслідки у вигляді смерті двох людей, дані про особу ОСОБА_6 , який на підставі ст. 89 КК України судимості не має, має постійне місце проживання, де проживає з матір`ю ОСОБА_13 , 1938 року народження, не працює, характеризується посередньо, а також його вік. Обставин, які пом`якшують покарання, судом не встановлено, а обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на певний строк у максимальному розмірі, передбаченому в санкції ст. 115 ч. 2 КК України, відповідатиме меті покарання та буде достатнім для його виправлення і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, та призначив ОСОБА_6 покарання за ст. 115 ч. 2 п. 1 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Покарання, призначене ОСОБА_6 за ст. 115 ч. 2 п. 1 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.
За таких обставин, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, а касаційні скарги засудженого  ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та прокурора - задоволенню частково.
При новому розгляді в суді апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог КПК України та прийняти законне і обґрунтоване рішення.
Інші доводи касаційних скарг засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, наявність в діях ОСОБА_6 необхідної оборони, які аналогічні доводам їх апеляційних скарг, підлягають перевірці і з`ясуванню при новому розгляді в суді апеляційної інстанції.
Враховуючи вимоги ст. 433 ч. 3 КПК України та беручи до уваги неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення, у контексті даного кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_6 , з метою попередження ризику його переховування від суду, оскільки він не може не усвідомлювати імовірність повторного визнання його вини за висунутим йому обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 ч. 2 п. 1 КК України, колегія суддів вважає за необхідне обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.
Керуючись ст. ст. 436, 438 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , його захисника - адвоката 
ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, - ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 травня 2023 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обрати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                        ОСОБА_3