12.12.23
22-ц/812/1131/23

Провадження №22-ц/812/1131/23 

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

12 грудня 2023 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегія суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,
за відсутності учасників справи,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 484/3362/23 за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Шалару Олексія Ілліча на ухвалу, яку постановив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Максютенко Оксани Анатоліївни у приміщенні цього суду 30 серпня 2023 року, повний текст якої складений того ж дня, постановленої за заявою ОСОБА_1 про забезпечення її ж позову до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, 

у с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Шалару О.І. звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. 
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 з 04 березня 2006 року перебували у шлюбі. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 серпня 2020 року шлюб між ними розірвано. На сьогоднішній день є питання щодо розподілу спільного майна подружжя, яке складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , що зареєстрований за відповідачем. Також позивач зазначає, що у відповідача у власності є транспортні засоби, але інформацію про них вона не має можливості отримати. Крім того, згідно відомостей, що містяться в державному реєстрі речових прав за відповідачем значиться наступне майно: 
- житловий будинок та земельна ділянка, кадастровий номер 4810400000:09:002:0012, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , державна реєстрація якого проведена на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області 25.10.2018р. Цихонею В.А., реєстровий номер 4705.
- комплекс нежитлових будівель та земельної ділянки, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , державна реєстрація якого проведена на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області 28.11.2018р. Цихонею В.А., реєстровий номер 5221.
- комплекс нежитлових будівель та земельної ділянки, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , державна реєстрація якого проведена на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області 27.11.2018р. Цихонею В.А., реєстровий номер 5194.
- магазин змішаної групи товарів, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , державна реєстрація якого проведена на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , видане 20.11.2014, видавник: Реєстраційна служба Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області.
Оскільки повну інформацію щодо майна, що знаходиться у власності відповідача без запиту суду отримати неможливо, до позову були додані клопотання про витребування доказів. 
Посилаючись на викладене, позивачка просила суд здійснити розподіл спільного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0576 га, кадастровий номер: 4810400000:09:002:0023, що розташована в АДРЕСА_1 , а також судові витрати покласти на відповідача.
У серпні 2023 року представником позивачки адвокатом Шалару О.І. було подано заяву про забезпечення позову, яка мотивована тим, що предметом спору по справі є таке майно подружжя, як будинок, транспортні засоби, набуте за період шлюбу. 
Посилаючись на те, що наразі є підстави вважати, що майно може бути перереєстровано відповідачем на третіх осіб, що у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить відповідачу, та заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна.
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 серпня 2023 року заяву представника позивачки адвоката Шалару О.І. про забезпечення позову задоволено частково. 
Заборонено ОСОБА_2 відчужувати житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить йому на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 5169, виданий 21 жовтня 2016 р. приватним нотаріусом Первомайського міськрайонного нотаріального округу Миколаївської області, індексний номер: 32064458 від 26.10.2016 року, реєстраційний номер 390946448104. 
Заборонено ОСОБА_2 відчужувати земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) загально площею 0.0.576 га, що розташована будинку АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4810400000:09:002:0023, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 5169, виданий 21.10.2016 року приватним нотаріусом Первомайського міськрайонного нотаріального округу Миколаївської області, індексний номер: 32064458 від 26 жовтня 2016 року, реєстраційний номер 699720848104. 
Заборонено ОСОБА_2 відчужувати належні йому на праві власності згідно Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ зареєстровані транспортні засоби, зареєстровані за ним з 04 березня 2006 р. 
Копію даної ухвали направлено для виконання начальнику Першого ВДВС у Первомайському районі Миколаївської області ПМУМЮ (м. Одеса) та начальнику ТСЦ МВС №4842 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області.
 
Ухвалу допущено до негайного виконання.
Ухвала суду мотивована тим, що у справі подано позов про поділ спільного майна подружжя, а саме - зазначеного в заяві житлового будинку та земельної ділянки. З наданих позивачем доказів до позову - інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачці відомо, що відповідач є власником іншого майна: житлового будинку, комплексу нежитлових приміщень, земельних ділянок та магазину, однак позивачка не включає таке майно до спільно набутого мана та не просить про його розподіл. В позові позивач просить розділити лише житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, тому суд вважає недоцільним накладати арешт на все нерухоме майно подружжя, а лише те, що стосується предмету спору в суді.
Що стосується рухомого майна, суд задовольнив заяву в цій частині, оскільки судом винесено ухвалу про витребування доказів, а саме інформації щодо зареєстрованих на відповідача транспортних засобів. Дана інформація позивачці невідома.
Щодо виду забезпечення позову, суд виходив з такого.
Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, а заборона на відчуження майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном.
Тому, враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, беручи до уваги обов`язок суду враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, суд вважав, що саме заборона відчуження спірного майна без позбавлення відповідача права користування ним, є заходом забезпечення позову, який є співмірним з можливими наслідками від його застосування, та таким, що відповідає позовним вимогам.
В апеляційній скарзі представник позивачки адвокат Шалару О.І. вказує, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить відповідачу, та заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо вказаного майна.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, прийнявши оскаржувану ухвалу вийшов за межі розгляду справи та за межі вимог заяви про забезпечення позову та предмету заяви про забезпечення позову. Так, ОСОБА_3 вказує, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Отже, на його думку, судом першої інстанції не було визначено співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами і, крім того, суд першої інстанції не дійшов висновку про застосування саме тих заходів забезпечення позову, що були зазначені позивачем, що призвело до винесення незаконного рішення. Представник позивача також зауважує, що такий вид забезпечення позову, що був застосований судом першої інстанції, а саме: заборона вчиняти певні дії, не є ефективним, оскільки відповідачу не обмежується можливість для фактичного відчуження майна.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися.
Зважаючи на вимоги статей 128, 130, частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, враховуючи, зокрема, заяву відповідача, а також, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши письмові докази у справі, перевіривши законність ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Ухвала суду відповідає вказаним положенням закону.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1  звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2  про поділ спільного майна подружжя – житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 . 
Вирішуючи питання правильності висновків суду, який задовольнив вимоги про забезпечення позову частково, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Частиною 2 цієї статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.
Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
З матеріалів справи, яка переглядається, вбачається, що між сторонами існує спір щодо поділу спільного майна, придбаного за час перебування їх у шлюбі. 
Висновок суду щодо наявності загальних підстав для забезпечення заявленого ОСОБА_1 позову в апеляційній скарзі не спростовується, а тому не переглядається апеляційним судом.
Аргументи апеляційній скарги свідчать про незгоду позивачки із обраним судом способом забезпечення позову – заборони відповідачу відчужувати житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1 , а також з включенням до переліку забезпеченого майна не всього майна відповідача, на чому наполягала позивачка.
Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачені наступні види забезпечення позову: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладення арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; заборона вчиняти певні дії; встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; заборона іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупинення митного оформлення товарів чи предметів; арешт морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; інші заходи у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Так, позивачка ОСОБА_1  просила суд у забезпечення свого позову про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить відповідачу, та заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна.
Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, а заборона на відчуження майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном.
Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19 (провадження N 61-21685св19) зауважив, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.
Верховний Суд звернув увагу, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.
З урахуванням підстав та змісту позову у справі, яка перегладається, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом заборони відчуження квартири.
За такого доводи апеляційної скарги про необґрунтованість обрання судом заходу забезпечення позову не приймаються колегією суддів з урахуванням наведеної позиції Верховного Суду, яка є обов`язковою до врахування відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України.
Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 та відсутності підстав для застосування заходів забезпечення позову до усього майна (рухомого та нерухомого), власником якого є відповідач, на чому у заяві про забезпечення позову наполягала позивачка.
Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Так, предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів.
Із змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що до розподілу як об`єкт спільної сумісної власності подружжя позивачкою заявлено лише два об`єкти - житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0576 га, кадастровий номер: 4810400000:09:002:0023, що розташована в АДРЕСА_1 . Будь-яке інше майно не є предметом позову.
Отже у суду не було підстав для застосування заходів забезпечення позову до усього належного відповідачеві майна, яке не віднесено позивачкою до предмету позову.
Щодо накладеної судом в оскаржуваній ухвалі заборони відчуження на зареєстровані за відповідачем ОСОБА_2 транспортні засобі, то останнім таке судове рішення не оскаржується, тому апеляційний суд з урахуванням положень частини 1 статті 367 ЦПК України не переглядає такий висновок.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про забезпечення позову, який ґрунтується на наявних у справі доказах та вимога закону, а тому в силу положень статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення. 
З огляду на результати розгляду апеляційної скарги та положення статті 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат, який має бути здійснений за наслідками розгляду справи.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Шалару Олексія Ілліча відхилити, ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий                                                        Т.М. Базовкіна

Судді:                                                                Л.М. Царюк 

                                                                       Ж.М. Яворська

________________________________________________
Повний текст постанови складений 12 грудня 2023 року