ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/5614/23	Головуючий у 1-й інстанції Вийванка О. М. 	
Провадження № 22-ц/817/794/23 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 

головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Костів О. З., Хома М. В., 

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу № 607/5614/23 за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” адвоката Наконечної Альони Вікторівни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 червня 2023 року, ухваленого суддею Вийванко О.М., повний текст якого складено 22 червня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:
       у березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до АТ КБ “ПриватБанк” про стягнення коштів у сумі 19 629,94 грн.
В обґрунтування позову посилається на те, що 26 грудня 2011 року подала до відповідача, як споживач банківських послуг, з метою отримання кредиту, заяву № б/н, згідно якої отримала кошти у розмірі 7988,47 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Однак, відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» за період користування позивачем картковим рахунком, незаконно було нараховано проценти за користування коштами, а також, додатково нараховано «Страхування кредитного ліміту» та «Пеню за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн.» на картковий рахунок Позивача - ОСОБА_2 на загальну суму 19629,94 грн, і які були безпідставно списані відповідачем з карткового рахунку позивача.
Рішенням Тернопільською міськрайонного суду від 20.07.2021 у справі № 607/2152/21, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідачем безпідставно було списано кошти з рахунку позивача, що стало підставою для відмови в позові.
Позивач зазначає, що за період користування банківськими послугами відповідача отримала три карточки за № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_2 та перестала отримувати кошти з банківської карточки № НОМЕР_1 з 28.09.2016р. (останнє отримання коштів в сумі 20 грн), відповідно залишок по рахунку становив 7 988,47 грн.
Позивачем на карточку після 28.09.2016 було погашено наступні кошти за рахунок автоматичного списання коштів із заробітної плати, а також добровільно внесення коштів в сумі 27 618,41 грн.
Отже, банком (при відсутності договірних кредитних відносин з позивачем та правових підстав) були безпідставно списані кошти позивача в сумі 19 629,94 грн, в якості погашення відсотків за кредитом, які він отримував у якості переказів на свою картку.
Дані факти були встановлені рішенням Тернопільською міськрайонного суду від 20.07.2021 у справі № 607/2152/21, яке набрало законної сили.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 червня 2023 року задоволено позов ОСОБА_1 до АТ КБ “ПриватБанк” про стягнення коштів.
       Стягнуто з АТ КБ “Приват Банк” на користь ОСОБА_1 , безпідставно отримані кошти у розмірі 19 629,94 грн.
       Стягнуто з АТ КБ “ПриватБанк” на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.
       В апеляційній скарзі представник АТ КБ “ПриватБанк” адвокат Наконечна А.В. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 червня 2023 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги представник апелянта зазначила, що не заслуговує на увагу посилання позивача про безпідставність здійснення Банком нарахуванням за процентами, “Страхування кредитного ліміта” та пеню за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн”, посилаючись на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.07.2021 року у справі № 607/2152/21, оскільки, в межах даного рішенням судом не встановлено відсутність права Банку на здійснення даних нарахувань. Судом встановлено лише: “З матеріалів справи встановлено, що позивачем не доведено про погодження сторонами таких істотних умов договору як розмір процентів за користування кредитними коштами”.
       Отже, і надалі презюмується право кредитора нарахування відсотків, пені та ін. платежів в межах кредитного договору допоки таке право не буде спростовано в судовому порядку. Однак, суд не в повному обсязі встановив та дослідив обставини справи, що призвело до помилкового висновку про задоволення позову.
       Позивач стверджує, що сума надмірно оплачених/стягнутих коштів становить 19 629,94 грн, проте на виконання процесуального обов`язку щодо доведення заявленого не обґрунтували, не представили в розпорядження суду жодного доказу тій обставині, що операції списання в рахунок погашення заборгованості за кредитними картами мали місце із картки/рахунку відкритого в Банку на ім`я саме позивача, коли допускається встановлення різних джерел погашення заборгованості, зокрема із рахунків/карткових рахунків третіх осіб.
       Щодо спливу строку позовної давності, то позивач вказала, що: “Позивач, користувалась банківською карткою відповідача та вносила (погашала) кошти на власний рахунок для зменшення заборгованості, однак з 28.09.2016 перестала вносити кошти на рахунок в зв`язку з незаконними нарахуваннями відповідачем (процентів, пені та комісії) та списання коштів”.
       Отже, саме з 28.09.2016 року позивач вважала незаконними нарахування відповідачем (процентів, пені та комісії) та списання коштів, відтак з врахуванням цієї дати слід перевіряти сплив 3 річного строку позовної давності щодо кожної сплати та кожного списання коштів понад суму використаного кредитного ліміту за умови доведення обставин відсутнього права Банку на нарахування, відтак і отримання сплат понад суму використаного кредитного ліміту та доведеності обставин здійснення списання коштів саме з картки/карток саме позивачки.
       Представник ОСОБА_1 адвокат Ярмусь В.Д. подав відзив на апеляційну скаргу представника АТ КБ “ПриватБанк” адвоката Наконечної А.В., у якому зазначив, що у заяві позичальника від 26 грудня 2011 року про надання кредиту не досягнуто усіх істотних умов кредитного договору, а саме щодо суми кредиту, розміру процентної ставки, комісії, а також пені. Крім того, у заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
       Судом першої інстанції правомірно враховано, що між позивачем та відповідачем не було підписано жодного правочину щодо встановлення (визначення) процентів та пені та строків повернення коштів.
       Про те, що відповідач незаконно нарахував проценти та пеню, яку дораховував до кредитного рахунку позивач дізнався під час розгляду справи Тернопільським міськрайонним судом, рішення від 20.07.2021 року по справі № 607/2152/21.
       Як вбачається з відповідей відповідача від 24.11.2022 року питання повернення коштів розглядається, однак кошти не повернуті.
       Таким чином, вважає, що клопотання відповідача про застосування позовної давності є необґрунтованим, та відповідач не довів ту обставину, що позивач був обізнаний про неправомірні нарахування процентів та пені з 2011 року і по даний час.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що 26 грудня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 8000 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.
У заяві зазначено, що ОСОБА_3 згідна з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 12).
З довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що на підставі підписаного кредитного договору ОСОБА_3 було надано такі кредитні картки: 26.12.2010 номер картки НОМЕР_3 , термін дії до 10/15; 10.10.2015 номер картки НОМЕР_2 , термін дії до 10/19, 10.10.2015 номер картки НОМЕР_2 , термін дії до 10/19 (зворот а.с. 12).
Відповідно до витягу зі Статуту АТ КБ «ПриватБанк», погодженого НБУ від 06.09.2019 року, вбачається, що відбулась зміна типу та найменування ЗАТ на ПАТ, яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ЗАТ КБ «ПриватБанк».
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що відбулась зміна назви товариства з ПАТ КБ «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк».
11 вересня 2019 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 11.09.2019, виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу присвоєно « ОСОБА_5 » (зворот а.с. 8).
Факт отримання кредитних коштів, відкриття та користування картковим рахунком, користування платіжною карткою, підтверджується випискою по картковому рахунку, що не заперечується сторонами.
З виписки по рахунку відповідача ОСОБА_3 вбачається, що відповідач користувалася встановленим банком кредитним лімітом та сплачувала заборгованість по 26 травня 2020 року.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості в сумі 18775,37 грн (а.с. 16-19).
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З виписки по рахунку ОСОБА_2 залишок заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 29 вересня 2016 року складав 7988,47 грн. Крім цього, із вказаної виписки вбачається, що позивачем у період з 01 жовтня 2016 року по 26 травня 2020 року внесено на погашення заборгованості грошові кошти у розмірі більше 27 000 грн., що перевищує заборгованість останньої по тілу кредиту у розмірі 15 036,85 грн (а.с. 14-15).
Наведене свідчить про те, що банком по різному зараховувалися сплачені відповідачем кошти на погашення кредиту. ОСОБА_2 вносилися грошові кошти на погашення тіла кредиту за кредитним договором у сумі більше 27 000 грн, що не оспорюється сторонами. Дана сума перевищує заборгованість позивача за кредитною заборгованістю у розмірі 18 775,37 грн.
Як вбачається з наявних в матеріалах справи виписок з рахунків відкритих на ОСОБА_1 , з 28.09.2016 не отримувала кредитних коштів і відповідно залишок по рахунку становив 7988,47 грн. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору з ОСОБА_6 , АТ КБ «ПриватБанк» не дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 26.12.2011 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Отже, в АТ КБ «Приват Банк» були підстави для списання коштів виключно на погашення тіла кредиту, який станом на 28.09.2016 складав 7 988,47 грн. Однак, з виписки по рахунку наявної в матеріалах справи ОСОБА_1 , вбачається з 28.09.2016 банком було списано коштів, на загальну суму 27 618,41грн.
Враховуючи наведене, відбулося безпідставне списання коштів відповідачем з рахунку позивача у розмірі 19629,94 грн (27618,41 - 7988,47), оскільки відповідачем не підтверджено наявності підстав для їх списання.
Доводи про пропуск позовної давності є такими, що ґрунтуються на припущеннях, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 знала про порушення її прав до 2021 або могла довідатись про момент цього порушення, тому позивачем не пропущено строку позовної давності на звернення до суду з позовом.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч. 1ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Отже, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Матеріалами справи підтверджено, що у заяві позичальника від 26.1.2011 процентна ставка не зазначена.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
АТ КБ «ПриватБанк», здійснюючи списання коштів з рахунку ОСОБА_6 , посилався на анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.
Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені.
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Тому суд обґрунтовано вважав, що оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не містять підпису ОСОБА_1 , а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.12.2011, шляхом підписання заяви-анкети. В зв`язку з цим відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. 
Частинами 1, 2 статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Так, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).
Як вбачається з виписки по рахунку ОСОБА_2 , що залишок заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 29 вересня 2016 року складав 7988,47 грн. Крім цього, із вказаної виписки вбачається, що позивачем у період з 01 жовтня 2016 року по 26 травня 2020 року внесено на погашення заборгованості грошові кошти у розмірі 27618,41 грн., з яких 19629,94 грн. (27618,41 - 7988,47 = 19629,94) безпідставно були списані банком на погашення процентів, неустойки, які не були обумовлені в договорі.
       Колегія суддів вважає, що надуманими є доводи заявника щодо строків позовної давності з огляду на таке.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За змістом наведеної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
І в разі подання позову перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 стало відомо про порушення її прав та інтересів під час розгляду справи № 607/2152/21, тобто у 2021 році, де рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 липня 2021 року було відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за спірний період. Крім цього, як видно з виписки по рахунку, що до 26 травня 2020 року ОСОБА_1 вносила кошти на погашення боргу, а з позовом у суд звернулася 27.03.2023, тобто у строк загальної позовної давності у три роки.
       Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
               
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк “Приват Банк” адвоката Наканечної Альони Вікторівни залишити без задоволення.

       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 червня 2023 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

       Повний текст судового рішення виготовлений 19 жовтня 2023 року.

Головуюча                                                                 Н.М. Храпак

Судді:                                                                         О.З. Костів

                                                                                       М.В. Хома