Номер провадження: 22-ц/813/6088/23 
Справа № 521/13697/22
Головуючий у першій інстанції Леонов О. С.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                         Сегеди С.М.,
суддів:                         Громіка Р.Д.,
                                Драгомерецького М.М.,
               за участю:
               секретаря Козлової В.А.,
               апелянта                         ОСОБА_1 ,
               представника ОСОБА_1 – адвоката Граніна Д.В.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні  апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Леонова О.С., у справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Кракана Руслана Олеговича, стягувач -  ОСОБА_2 ,   
встановив:

16.09.2022 року ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси зі скаргою на дії приватного виконавця Кракана Р.О., в якій просила суд:
- визнати дії щодо відмови у закінченні виконавчого провадження та бездіяльність щодо зняття арешту з майна боржника неправомірними;
- зобов`язати приватного виконавця Кракана Р.О. зняти арешт із всього рухомого та нерухомого майна Боржника, в межах виконавчого провадження № 61698376, та закінчити виконавче провадження.

Скарга була обґрунтована тим, що на виконанні у приватного виконавця Кракана Р.О. знаходиться виконавчий лист №523/3121/18, виданий 18.02.2020 року Малиновським районним судом м. Одеси, щодо стягнення в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрат по сплаті судового збору в сумі 1 409,60 грн., витрат на правову допомогу в сумі 26 200,00 грн., витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, в сумі 362,00 грн., що разом складає 27 971,60 грн., на підставі якого розпочато виконавче провадження № 61698376.
Постановою від 02.04.2020 року, з метою реального виконання вимог виконавчого документу, було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника   ОСОБА_1 в межах суми боргу з урахуванням винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження. Зокрема, арешт було накладено на квартиру, загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок, загальною площею 266,7 кв.м., житловою площею 82,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а також транспортний засіб: LEXUS, модель ТЗ: IS 300, рік виробництва ТЗ: 2006, VIN: НОМЕР_1 , номерний знак: НОМЕР_2 , колір ТЗ: сірий.

Так, ОСОБА_1 у скарзі зазначала, що вказаний борг нею було сплачено в повному обсязі, що підтверджується квитанціями про сплату боргу.
Разом з цим, постанову про закінчення виконавчого провадження приватним виконавцем відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (далі – Закон) винесено не було, а винесено оскаржувану постанову про зупинення вчинення виконавчих дій від 12.11.2022 року відповідно до п. 5 ч.1 ст. 34 Закону. Вказану постанову приватним виконавцем винесено на підставі ухвали Одеського апеляційного суду справа 523/3121/18, провадження № 22-ц/813/6594/20 від 21.04.2020 року про відкриття апеляційного провадження та зупинення дії рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19.06.2019 року.
Боржником погашено борг у повному обсязі, але арешт з майна не знято, що порушує законні права та інтереси Боржника щодо розпорядження майном, власником якого вона є, та зазначена бездіяльність приватного виконавця не відповідає завданню виконавчого провадження.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.04.2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 було відмовлено (а.с.68-71).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 26.04.2023 року, та просить ухвалити нове судове рішення, яким її скаргу задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.78-86).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 11.05.2023 року визначено склад суду: головуючий суддя Склярська І.В., судді: Воронцова Л.П., Заїкін А.П. (а.с.87). 
Однак, у зв`язку із достроковим закінченням відрядження судді Херсонського апеляційного суду Склярської І.В. на підставі рішення Вищої ради правосуддя №567/0/15-23 від 30 травня 2023 року (із змінами відповідно до рішення №572/0/15-23 від 31 травня 2023 року), на підставі пункту 3.9 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28 грудня 2018 року (із змін. та доп.), протоколом від 16.06.2023 року визначено інший склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді Воронцова Л.П., Заїкін А.П. (а.с.102).

В подальшому, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 22.06.2023 року судді Воронцова Л.П., Заїкін А.П. замінені на постійно діючий склад колегії суддів: Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М. (а.с.104).

Вирішуючи питання про розгляд справи за участю апелянта ОСОБА_1 та її адвоката Граніна Д.В. за відсутності інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.105-108).

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває в провадженні апеляційного суду більше ніж пів року (а.с.89), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції за наявними матеріалами, за участю апелянта ОСОБА_1 та її представника – адвоката Граніна Д.В., у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Згідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ст.ст. 124, 129 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. До основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У відповідності до ч.1 ст.1 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 2 цього Закону, виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За змістом ст. 5 Закону про примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
В силу ст.15 Закону, сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

У ч.1 та 2 ст. 18 Закону визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом ч.ч.2, 3 ст. 451 УПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.06.2020 у справі № 760/20579/18 (провадження № 61-8174св19) зазначено, що неправомірні дії - це дії, що порушують вимоги закону або інших нормативних актів, здійснюються всупереч праву. Вони являють собою заборонені нормами права форми поведінки суб`єктів права та порушують приписи юридичних норм. Отже, суть протиправності зводиться до об`єктивного порушення закону.
Відповідно до п.18 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року, за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення постанови пленуму).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 червня 2019 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Визнано недійсним правочин - іпотечний договір від 08 грудня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3 , засвідчений ПН ОМНО Медведенко Г.В., зареєстрований в реєстрі під № 3663 від 08.12.2017 року.
Скасовано рішення ПН ОМНО Медведенко Г.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38616596 від 08.12.2017 року.
Скасовано рішення ПН ОМНО Медведенко Г.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38615335 від 08.12.2017 року.
Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 1409,60 грн., витрати на правову допомогу в сумі 26200,00 грн., витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій в сумі 362,0 грн., що разом складає 27 971,60 грн. (двадцять сім тисяч дев`ятсот сімдесят одна грн. 60 коп.).

18.02.2020 року було видано виконавчий лист по цивільній справі 523/3121/18, згідно до якого приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Краканом Р.О. було відкрито виконавче провадження ВП № 61698376 з примусового виконання виконавчого листа №523/3121/18 від 18.02.2020 року виданого Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрат по сплаті судового збору в сумі 1409,60 грн., витрат на правову допомогу в сумі 26200,00 грн., витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій в сумі 362,00 грн., що разом складає 27 971,60 грн.

У вказаному виконавчому провадженні ВП № 61698376, приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Краканом Р.О., 12.11.2021 року винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій на підставі ухвали Одеського апеляційного суду, справа №523/3121/18, провадження № 22-ц/813/6594/20 від 21.04.2020 року про відкриття апеляційного провадження та зупинення дії рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 червня 2019 року.
12.09.2022 року до Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Кракана Р.О. надійшла заява боржника про закінчення виконавчого провадження вих. № б/н від 11.09.2022 року разом із копією квитанції про сплату боргу (а.с.8-9, 10).

Так, відповідно до ст. 34 Закону, визначено виключний перелік підстав зупинення вчинення виконавчих дій, які вчиняються державним виконавцем шляхом винесення відповідної постанови.
Вказаною нормою визначений виключний перелік підстав зупинення вчинення виконавчих дії, які вчиняються державним виконавцем шляхом винесення відповідної постанови. Тобто, законодавством чітко визначені обставини, які можуть бути підставою для зупинення виконавчого провадження, та порядок вирішення питання про зупинення виконавчого провадження, а саме зупинення виконавчого провадження вирішується безпосередньо державним виконавцем, на примусовому виконанні якого знаходиться виконавче провадження.

Згідно ч. 4 ст. 35 Закону арешт, накладений виконавцем на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей протягом строку, на який виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, не знімається, крім випадків, передбачених пунктами 10, 15 ч.1 ст. 34 цього Закону. У період зупинення вчинення виконавчих дій виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів до розшуку боржника (його майна) або проведення перевірки його майнового стану.
Як передбачено ч. 5 ст. 35 Закону, після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов`язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом, про що виносить відповідну постанову.

Аналіз положень ст. 35 Закону свідчить про те, що після зупинення виконавчого провадження виконавець зобов`язаний продовжити примусове виконання рішення лише у разі усунення обставин, які стали підставою для такого зупинення виконавчих дій.

Згідно до ч.1 ст.38 Закону передбачено, що виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Одеського апеляційного суду справа № 523/3121/18, провадження № 22-ц/813/6594/20 від 21.04.2020 року, було відкрито апеляційне провадження та зупинено дію рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 червня 2019 року.
Ухвалою Одеського апеляційного суду справа № 523/3121/18, від 24.03.2021 року було зупинено апеляційне провадження у справі №523/3121/18 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи №523/14489/15-ц.
Отже, саме ця обставина перешкоджала відновленню зупиненого виконавчого провадження та продовженню здійсненню виконавчих дій.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у приватного виконавця були відсутні правові підстави для закінчення виконавчого провадження №61698376 на підставі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно до виконавчого документу, та зняття арешту з усього рухомого та нерухомого майна боржника, до усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій на підставі ухвали Одеського апеляційного суду у справі №523/3121/18, провадження 22-ц/813/6854/20 від 21.04.2020 року про відкриття апеляційного провадження та зупинення дії рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 червня 2019 року.

Разом з тим, суд зазначає, що вжиття заходів щодо зупинення виконавчих дій відноситься до виключних повноважень приватного виконавця та скаржником не оскаржуються дії приватного виконавця в частині зупинення виконавчого провадження, рівно як і постанова про накладення арешту на майно боржника.

Аналогічні висновки містяться в постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 752/26606,18 (провадження « 61-21640сво19).

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що приватний виконавець був зобов`язаний винести постанову про закінчення виконавчого провадження і зняти арешт з належного їй майна, з посиланням на те, що судове рішення виконане у повному обсязі, є безпідставними, так як виконання судового рішення відбулось більше ніж через півтора року після відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно боржника ОСОБА_1 , а також через 10 місяців після зупинення виконавчого провадження, що перешкоджає приватному виконавцю приймати постанови про закінчення виконавчого провадження та знімати арешт з майна боржника ОСОБА_1 .

З огляду на те що, оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність приватного виконавця були прийняті або вчинені відповідно до Закону, в межах повноважень приватного виконавця Кракана Р.О. і враховуючи пряму заборону ч. 4 ст. 35 Закону знімати арешт, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови в задоволенні скарги.

Лише після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов`язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому Законом, про що виносить відповідну постанову, що передбачено ч.5 ст. 35 Закону.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали судук та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, ухвала прийнята у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 01.12.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                         С.М. Сегеда        

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький