справа № 753/25793/21
головуючий у суді І інстанції Цимбал І.К.
провадження № 22-ц/824/5836/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
20 вересня 2023 року                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Мостової Г.І., 
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,
за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шевчука Олексія Петровича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання майна спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину майна та витребування майна з чужого володіння, -
 
в с т а н о в и в :
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Дарницького районного суду міста Києваз позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просила суд:
встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2011 року по 2019 рік;
визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
визнати за ОСОБА_1 право власності на частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;
витребувати частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з незаконного володіння ОСОБА_3 .
 
Позов обґрунтовано тим, що квартира, яка зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , набута ним у період спільного проживання та фактичних шлюбних відносин з позивачкою, а саме: 01 листопада 2017 року і є їх спільною сумісною власністю.
Період спільного проживання з ОСОБА_2 позивач зазначила з лютого 2011 року по 2019 рік за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач вказала на те, що вона з ОСОБА_2 мали нормальні сімейні стосунки, постійного спілкувались з родичами ОСОБА_2 , святкували сімейні свята, відпочивали. З часом вирішили народити спільну дитину. У 2015 році позивач завагітніла, однак виносити дитину за станом здоров`я не змогла. У зв`язку з чим, з 2015 року позивачка та ОСОБА_2 почали проходити обстеження в різних медичних закладах. Позивач стверджує, що метою проходження обстежень та лікування було зачаття дитини і що ОСОБА_2 планував разом із позивачем дитину.
Позивач зазначає, що рішення про оформлення інвестиційного договору на купівлю квартири за адресою: АДРЕСА_1 , приймались спільно з метою переїзду в майбутньому позивача та ОСОБА_2 в окреме від батьків житло. Після завершення будівництва та оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_3 , позивач та ОСОБА_2 переїхали в новобудову на початку 2019 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та ОСОБА_2 народилась спільна донька. Після народження дитини позивач та дитина були зареєстровані у спірній квартирі. Фактичні шлюбні відносини позивача та ОСОБА_2 припинились у 2019 році. Пізніше, 15 травня 2020 року позивач та дитина були зняті з реєстрації у зазначеній квартирі у зв`язку з укладанням договору про утримання дитини, яким встановлений порядок утримання спільної доньки. За умовами цього договору про утримання дитини від 31 травня 2020 року, ОСОБА_2 зобов`язувався сплачувати позивачу аліменти на утримання доньки в сумі еквівалентній 100 доларів США щомісячно та протягом одного року з дня укладення угоди придбати доньці однокімнатну квартиру. Придбання квартири мало відбутись після продажу кв. АДРЕСА_3 .
Однак, на порушення умов договору від 31 травня 2020 року, ОСОБА_2 18 лютого 2021 року уклав договір дарування спірної квартири із своєю рідною сестрою ОСОБА_3 . Таким чином відповідач передав у власність своїй сестрі спільну сумісну власність, чим порушив право власності позивача.
Невиконання ОСОБА_2 умов договору про утримання дитини від 31 травня 2020 року щодо купівлі однокімнатної квартири доньці, а також дарування кв. АДРЕСА_3 ОСОБА_3 змусило позивача звернутися до суду з відповідними вимогами, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину майна та витребування майна з чужого володіння.
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з січня 2019 року протягом року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки навіть при встановленні факту спільного проживання самі по собі факти придбання спірного майна в цей період без визначення ступеня участі працею й коштами у придбанні спірної квартири не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.
Надані позивачем відомості про місце роботи позивача в період з 2011 по 2019 рік не підтверджують витрат позивача для набуття спірного майна, зокрема можливості здійснення таких витрат, оскільки записи у трудовій книжці не висвітлюють розмір доходів. Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги знайшли підтвердження у судовому засіданні частково, а саме: щодо факту спільного проживання позивача та ОСОБА_2 з січня 2019 року протягом року.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Шевчук О.П. подав апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не надав оцінку письмовим доказам, поясненням ОСОБА_2 та обґрунтуванням позову, обмежившись лише їх переліком у судовому рішенні та висновком про те, що вони не підтверджують факт спільного проживання та ведення спільного господарства та свідчать лише про те, що ОСОБА_2 та позивач до січня 2019 року не мали відносин, притаманних подружжю.
Тривалість часу взаємовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їх спільне проживання, існування спільного бюджету, бажання мати спільних дітей, проходження медичних оглядів та лікування з метою народження дитини, придбання квартири в інтересах фактично існуючої сім`ї, реєстрація відповідачем ОСОБА_2 . ОСОБА_1 та їх спільної дитини у придбаній квартирі, намір відповідача ОСОБА_2 після припинення фактичних шлюбних відносин продати квартиру з метою придбання житла дитині, на думку позивача та її представника, є достатніми для встановлення факту перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах у період часу з 2011 по 2019 року.
Судом першої інстанції також неповно та неправильно встановлені обставини щодо спільного проживання позивача та ОСОБА_2 та ведення ними спільного господарства, зокрема не наведено жодного аналізу показів позивача, допитаної як свідка.
Щодо джерела набуття коштів, за які придбано квартиру, позивач не заперечує, що такі кошти отримані ОСОБА_2 як позика від його сестри - відповідача ОСОБА_4 , тобто не за кошти, отримані внаслідок спільної праці фактичного подружжя.
Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що кошти позичались на придбання квартири в інтересах фактично існуючої сім`ї.
Крім того, ОСОБА_1 придбала за власні кошти та кошти, отримані в кредит майно, а саме: холодильник, духову шафу, варочну поверхню, всього на суму понад 30 000 грн, що підтверджується письмовими доказами. Також позивачем замовлялись та оплачувались заміри міжкімнатних дверей, купувались самі двері та фурнітура. Зазначене майно купувалось та у подальшому було розміщено саме у спірній квартирі, про що ОСОБА_2 не заперечував, що також підтверджує придбання квартири для проживання фактичної сім`ї. Факт придбання квартири в інтересах фактично існуючої сім`ї є, на думку позивача та її представника, підставою для визнання квартири, набутої за час фактичних шлюбних відносин, спільним сумісним майном.
 
Від представника ОСОБА_2 - адвоката Левченко М.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відзив обґрунтовано тим, що позивач та відповідач у період з 2011 року по 2019 рік не проживали разом, не вели спільне господарство, не мали спільний бюджет. Відповідач не планував із позивачкою вагітність та не проходив з нею програми планування сім`ї. Позивачка без відома та дозволу позивача привласнила його медичну амбулаторну картку та папку із результатами медичних лабораторних досліджень біологічних матеріалів відповідача, які він робив протягом майже усього життя, та надана суду ці документи у якості доказів планування сторонами сім`ї.
Спільна дитина народилася у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 після того як вони почали проживати разом. У позивача не було власних ключів від спірної квартири, вона не мала можливості приходити до квартири у будь-який час, а лише за запрошенням та у присутності відповідача. Питання виконання відповідачем умов договору утримання дитини не є предметом судового спору у цій справі. Також відповідач посилається на те, що позивач намагається ввести суд в оману щодо часу з якого вона проживала спільно з відповідачем для привласнення без законних підстав майна, придбаного за чужі кошти.
 
Від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Очкур К.І. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відзив обґрунтовано тим, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані обставини справи. Зокрема, під час опитування позивача судом встановлено, що вона не знала звідки відповідач отримав гроші для купівлі спірної квартири та яка її вартість. Дійсним мотивом позивача для звернення з цим позовом є отримання квартири від ОСОБА_2 для дитини, яку він зобов`язався придбати для дитини. Позивач особисто підтвердила, що вона вважає порушенням її прав те, що її дитина не отримала квартиру, а не те, що у квартирі, яка придбана відповідачем є її частка як у спільному майні, придбаному за рахунок спільної праці. В апеляційній скарзі позивач зазначила, що проживала з ОСОБА_2 з 2015 року, а в позовній заяві - що з 2011 року.
 
Представник позивача  ОСОБА_1 - адвокат Шевчук О.П. у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги у повному обсязі та просив її задовольнити.
Представник відповідача  ОСОБА_2 - адвокат Левченко М.М. у судовому засіданні заперечувала проти вимог апеляційної скарги.
Відповідач ОСОБА_3 та її представник - адвокат Очкур К.І. у судовому засіданні заперечували проти вимог апеляційної скарги.
 
Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про таке.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 05 серпня 2015 року ПАТ АКБ «Аркада» (управитель) та ОСОБА_5 (довіритель) уклали договір № 71284 про участь у фонді фінансування будівництва (а.с. 115-118 т. 1).
Пунктом 5 цього договору визначено, що об`єктом будівництва за цим договором є багатоповерхові житлові будинки з об`єктами торгівельно-офісно-розважального та соціально-побутового призначення; складова частина об`єкта будівництва житловий будинок АДРЕСА_4 , будівництво якого організовує забудовник ТОВ «Будеволюція» та фінансує управитель за рахунок отриманих в управління від довірителів коштів.
30 серпня 2017 року ОСОБА_2 здійснив на користь ПАТ АКБ «Аркада» авансовий внесок за послуги згідно з договором № 71284 у розмірі 8 063 грн 88 коп., що підтверджується квитанцією № 44 (а.с. 121 т. 1).
13 жовтня 2016 року ПАТ АКБ «Аркада» з однієї сторони, ОСОБА_5 (попередній довіритель) з другої сторони та ОСОБА_2 (наступний довіритель) уклали договір про уступку права вимоги № 71284/1, відповідно до пункту 1.1 якого попередній довіритель уступає, а наступний довіритель приймає на себе право вимоги, належне попередньому довірителю за договором № 71284 про участь у ФФБ від 05 серпня 2015 року, укладеним між попереднім довірителем та банком (а.с. 124 т. 1).
13 жовтня 2016 року ПАТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 уклали договір про уступку майнових прав на зазначений у пункті 3 цього договору об`єкт інвестування - багатоповерхові житлові будинки з об`єктами торгівельно-офісно-розважального та соціально-побутового призначення; складова частина об`єкта будівництва житловий будинок АДРЕСА_4 ; складова частина об`єкта будівництва житловий будинок АДРЕСА_5 (а.с. 125 т. 1).
01 листопада 2017 року ТОВ «Будеволюція» та ОСОБА_2 підписали акт прийняття-передачі об`єкта інвестування (квартири) про те, що на підставі договору № 71284 про участь у фонді фінансування будівництва забудовник передав, а довіритель прийняв наступний об`єкт інвестування: квартиру у житловому будинку АДРЕСА_5 , що є складовою частиною об`єкта будівництва: житлові масиви у Дарницькому районі міста Києва. Поштова адреса: АДРЕСА_1 , кількість кімнат 3, поверх 22, загальна площа 84,40 кв.м (а.с. 126).
29 серпня 2017 року складений акт огляду квартири представником підрядної організації та ОСОБА_2 (а.с. 127 т. 1).
30 серпня 2017 року складено розписку №51048 про вилучення свідоцтва про участь у ФФБ ОСОБА_2 (а.с. 128 т. 1).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03 грудня 2021 року № 288377230 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано 13 листопада 2017 року за ОСОБА_2 , підстава: акт приймання-передачі об`єкта інвестування (квартири) та ін., а 18 лютого 2021 року зареєстровано перехід права власності на указану квартиру до ОСОБА_3 , підстава: договір дарування квартири від 18 лютого 2021 року, видавник: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського місткого нотаріального округу (а.с. 11-12 т. 1).
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 27 вересня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 37 т. 1).
Згідно з довідками від 10 та 15 листопада 2021 року, виданими Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької РДА, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у період з 07 жовтня 2019 року по 15 травня 2020 року були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 40-41 т. 1)
Також позивачем надано до суду медичні документи щодо обстеження стану здоров`я статевої системи, а саме:
довідка про ультразвукове дослідження малого тазу ОСОБА_1 від 15 червня 2015 року, заключення: маточна вагітність малого строку (а.с. 13 т. 1);
консультативні висновки лікаря акушера-гінеколога щодо пацієнта ОСОБА_1 від 08 травня 2018 року (а.с. 14, 15 т. 1);
довідка про дослідження урогенітальних виділень ОСОБА_1 від 19 травня 2016 року (а.с. 16 т. 1);
перелік обстежень та аналізів для подружньої пари перед проведенням програм допоміжної репродуктивної технології без зазначення прізвищ пацієнтів та дати (а.с. 17 т. 1);
спермограми пацієнта ОСОБА_2 від 22 серпня 2018 року, 13 листопада 2018 року (а.с. 18-19 т. 1): 
результат обстеження спермограми ОСОБА_2 від 24 червня 2016 року (дату документу дописано від руки) (а.с. 20 т. 1);
дослідження еякуляту від ОСОБА_2 від 17 лютого 2017 року (а.с. 21 т. 1);
фолуколометрія ОСОБА_1 від 22 травня 2018 року (а.с. 22 т. 1)
рахунок на оплату медичних послуг від 18 травня 2018 року, покупець: ОСОБА_1 , та квитанція (а.с. 23, 24 т. 1);
З копії трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 вбачається що з 10 грудня 2013 року по 25 січня 2016 року вона працювала на посаді інспектора з основної діяльності Київської філії ДП «Документ», з 02 березня 2016 року по 24 лютого 2017 року отримувала допомогу по безробіттю, з 06 квітня 2017 року по 31 травня 2019 року працювала на посаді касира торгівельного залу у ФОП  ОСОБА_8 , 08 грудня 2020 року прийнята за трудовим договором до ФОП ОСОБА_9 (а.с. 42-46 т. 1).
Відповідно до замовлення покупця від 11 листопада 2019 року № 965 ОСОБА_1 замовила міжкімнатні двері та фурнітуру до них (а.с. 48-50 т. 1).
Також позивачем надано банківську виписку по карті ОСОБА_1 і додатковим рахунком за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року та з 01 жовтня 2018 року по 31 грудня 2018 року та кредитний договір № 2020783004 від 02 жовтня 2018 року, укладений з АТ «ОТП Банк», загальний розмір кредиту 30 521 грн на придбання товару у продавця (а.с. 64-65 т. 1).
У матеріалах справи наявні спільні фото ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за не визначений період (а.с. 25-36 т. 1).
13 травня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір на утримання дитини ОСОБА_7 (а.с. 39 т. 1)
 
Колегія апеляційного суду враховує таке.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна).
Згідно з статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частини 1 статті 74 СК України у разі якщо жінка та чоловік  проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
В порядку позовного провадження можуть встановлюватися юридичні факти лише за умови, що від встановлення їх наявності або відсутності у подальшому залежить можливість вирішення спору про суб`єктивне право. 
Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника: розподіл спільно набутого майна.
 
Звертаючись з указаним позовом, ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за період з 2011 року по січень 2019 року, який буде мати юридичне значення для здійснення поділу спірної квартири, яку вони як подружжя придбали під час проживання однією сім`єю.
Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про встановлення факту спільного проживання сторін за період з 2011 року по січень 2019 року, визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та її поділ, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала доказів на підтвердження її участі у набутті спірного майна.
Суд першої інстанції вважав, що при вирішенні питання щодо правового режиму спірного майна мають бути встановлені факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовані час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що і дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Проте, колегія апеляційного суду не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах  Верховного  Суду.
Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція викладена у постанові ВП ВС у справі  № 372/504/17  від              21 листопада 2018 року).
 
З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц ВП ВС зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова ВП ВС від 22 серпня 2018 року у справі                             № 644/6274/16-ц).
Таким чином, встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, за умови, що вони не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, презюмує виникнення їх спільної сумісної власності на майно, набуте ними за час спільного проживання, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
У свою чергу презумпція спільності права власності сторін спору на спірне майно, придбане під час спільного проживання однією сім`єю, може бути спростована шляхом надання належних доказів на підтвердження того, що майно, яке є предметом спору, придбано за особисті кошти одного із сторін спору.
Тобто для визначення сторін як таких, що перебували у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення цього майнового спору на підставі статті 74 СК України необхідно встановити саме факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого придбана спірна квартира.
Отже, суд першої інстанції, помилково вважав, що саме позивач повинна доводити, що спірне майно набуте, у тому числі і за її кошти, доводити джерело набуття спірного майна, а також розмір її доходів у період набуття спірної квартири.
Суд першої інстанції не врахував, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності на майно, набуте сторонами у справі в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 
У зв`язку з цим позивач має довести факт проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 у період, протягом якого придбана спірна квартира, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції виникнення спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує, а саме на відповідача ОСОБА_2 .
У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що вона проживала однією сім`єю із ОСОБА_2 у період з лютого 2011 року по 2019 рік, планували народження спільної дитини, та протягом цього періоду відповідач уклав інвестиційний договір та придбав спірну квартиру з метою переїзду в майбутньому позивача та ОСОБА_2 в окреме від батьків житло.
 
З матеріалів справи вбачається, що 13 жовтня 2016 року ОСОБА_2 як наступний довіритель уклав з ПАТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_5 (попередній довіритель) договір про уступку права вимоги за договором участь у фонді фінансування будівництва відносно спірної квартири, 01 листопада 2017 року відповідачем був підписаний акт прийняття-передачі об`єкта інвестування - спірної квартири, а 13 листопада 2017 року за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на спірну квартиру.
Тому для вирішення указаного спору з`ясуванню підлягає доведеність позивачем факту її проживання з  ОСОБА_2 однією сім`єю у період з 13 жовтня 2016 року по 13 листопада 2017 року за який у результаті участі відповідача у фонді фінансування будівництва ним придбана спірна квартира.
На підтвердження обставин, зазначених у позові, ОСОБА_1 надала медичні документи щодо обстеження стану здоров`я статевої системи позивача та ОСОБА_2 .
Медичні документи, що стосуються  ОСОБА_1 датовані 2015-2018 роком, однак з таких документів не вбачається, що позивач проходила медичні обстеження під час спільного з відповідачем плануванням вагітності, перелік обстежень та аналізів для подружньої пари перед проведенням програм допоміжної репродуктивної технології (а.с. 17 т. 1) не містить дати та на ньому не зазначено прізвищ пацієнтів, яким призначено проходження зазначених у ньому обстежень та аналізів.
Доказів того, що відповідач проходив обстеження разом з позивачем матеріали справи не містять. 
У зв`язку з цим указані документи не підтверджують те, що сторонами у справі спільно планувалася вагітність.
Також жодним доказом не підтверджується посилання позивача на те, що за спільним рішенням сторін у 2015 році позивач завагітніла, однак виносити дитину за станом здоров`я не змогла.
 
Щодо наданих позивачем медичних документів відповідача, а саме: результатів обстеження спермограми від 24 червня 2016 року (дату документу дописано від руки), 17 лютого 2017 року, 22 травня 2018 року, то відповідач заперечує факт надання позивачу цих документів та зазнає, що позивачем без його згоди розповсюджено конфіденційну інформацію про стан його здоров`я, що є порушенням прав, свобод і законних інтересів людини та недотримання приписів Конституції України (а.с. 107-108 т. 1).
Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що конфіденційна інформація про стан здоров`я ОСОБА_2 поширена позивачем зі згоди відповідача, наявні підстави для визнання таких доказів недопустимими та такими, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
 
У позовній заяві позивач посилається на висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 359/659/19-ц, відповідно до яких «участь у програмі штучного запліднення через репродуктивну медицину підтверджує право на материнство та батьківство, а тому висновок суду, що цей факт не свідчить про існування відносин, притаманних подружжю, є передчасним і немотивованим».
Однак послання на указану правову позицію є безпідставними з огляду на відсутність доказів участі сторін у програмі штучного запліднення через репродуктивну медицину взагалі та у період придбання спірної квартири зокрема.
Документи надані позивачем на підтвердження замовлення міжкімнатних дверей та меблів до спірної квартири датовані листопадом 2019 року, а тому не стосуються періоду з 2011 року по січень 2019 року, в частині якого оскаржується рішення суду першої інстанції.
Наявні у матеріалах справи спільні фото ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з яких вбачається, що сторони спільно проводили час удвох та у компанії, у тому числі, коли позивач була вагітною, стосуються різних періодів, однак такі фото не містять позначень дати та часу їх створення.
Також апеляційний суд зауважує, що такі фото не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а можуть свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких, романтичних стосунків. 
 
Підстави для ототожнення таких стосунків між сторонами із подружніми/шлюбними у апеляційного суду відсутні.
У постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20 викладений висновок про те, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.
Разом із тим позивач не надала належних доказів, які підтверджували, що в указаний період позивач вела з відповідачем спільне господарство, вони були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю у період з 2011 року по січень 2019 року.
 
Тобто позивачем не доведено наявність підстав, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя, що виключає передбачені статтею 74 СК України підстави для задоволення позову про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю.
Спірна квартира придбана відповідачем у період з 13 жовтня 2016 року по 13 листопада 2017 року у результаті його участі у фонді фінансування будівництва, тобто у період коли сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах, тому відсутня презумпція спільності майна сторін щодо цього майна.
Належність виконання відповідачем ОСОБА_2 умов договору про утримання дитини від 31 травня 2020 року не є предметом розгляду цієї справи, а тому відсутні підстави для встановлення таких обставин судом та надання їм правової оцінки.
Посилання в оскаржуваному рішенні на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, є безпідставним, оскільки у зазначеній справі інші фактичні обставини та застосовано інші норми матеріального права, а саме статті 16-18 Закону України «Про власність», так як майно придбано до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України та СК України, а у справі, яка переглядається, правовідносини виникли під час дії норм ЦК України та СК України щодо презумпції спільності майна подружжя.
Отже, позов в частині вимог про встановлення факту спільного проживання сторін за період з 2011 року по січень 2019 року, визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та її поділ, не може бути задоволеним саме з підстав недоведеності позивачем факту її проживання з  ОСОБА_2 однією сім`єю, тому суду першої інстанції необхідно було відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 саме з цієї підстави.
Розглядаючи указану справу, суд першої інстанції встановив обставини щодо ступеня участі позивача працею й коштами у придбанні спірної квартири, які не повинен був встановлювати у цій справі.
Суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову в частині, проте помилився з мотивами такої відмови, а тому оскаржене судове рішення суду першої інстанції підлягає зміні в оскаржуваній частині з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Відповідно до частини 1, 4 статті 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно в частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевчука Олексія Петровича задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  
 
Дата складання повного судового рішення 06 листопада 2023 року.

 
 
Головуючий                                                                        Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                              Р.В. Березовенко
 
                                                                                              О.Ф. Лапчевська