ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2023 року
м. Київ
справа № 753/3995/22  
провадження № 61-15574св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - державне підприємство «Українська геологічна компанія»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу державного підприємства «Українська геологічна компанія» на рішення Дарницького районного суду м. Києва у складі судді              Гусак О. С. від 10 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Немировської О. В., Желепи О. В., Мазурик О. Ф.,                                      від 03 жовтня 2023 року. 
Зміст заявлених позовних вимог
1.           У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ДП «Українська геологічна компанія» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
2.           На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що з 
12 серпня 2021 року він працював на посаді начальника Східноукраїнської геологічної експедиції ДП «Українська геологічна компанія». 
3.           Відповідно до наказу від 15 березня 2022 року його було звільнено з роботи на підставі частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. 
4.           Посилався на незаконність його звільнення, з огляду на порушення роботодавцем положень частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України (неповідомлення його про майбутнє звільнення, відсутність пропозиції іншої посади чи роботи), статті 43 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (відсутність згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця). Крім того, зауважував, що його не було ознайомлено з наказом про звільнення. 
5.           Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Українська геологічна компанія» від 15 березня 2022 року № 32 «Звільнення працівників» в частині пункту 5 наказу про його звільнення з посади начальника Східно-української геологічної експедиції ДП «Українська геологічна компанія»; поновити його на посаді; стягнути з ДП «Українська геологічна компанія» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Стислий виклад позиції відповідача
6.           ДП «Українська геологічна компанія» заперечувало проти задоволення позовних вимог, посилаючись на законність винесення оспорюваного наказу. Зазначало, що ОСОБА_1 відмовився від підпису на копії письмового повідомлення про наступне вивільнення, профспілкова організація була повідомлена у встановленому законом порядку, з наказом про звільнення позивач не був ознайомлений у зв`язку з відсутністю на робочому місці. Зауважувало, що ОСОБА_1 надсилалось повідомлення про його звільнення та необхідність отримання трудової книжки листом від 16 березня 2022 року № 41/К/ТМ на адресу: кв. АДРЕСА_1 , яка зазначена у його особовій справі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
7.           Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
8.           Визнано незаконним та скасовано пункт 5 наказу від 15 березня 2022 року № 32 ДП «Українська геологічна компанія» про звільнення  ОСОБА_1 
з 15 березня 2022 року у зв`язку зі зміною організаційної структури підприємства на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. 
9.           Поновлено  ОСОБА_1 на посаді начальника Східно-української геологічної експедиції ДП «Українська геологічна компанія» з 15 березня 
2022 року. 
10.        Стягнуто з ДП «Українська геологічна компанія» на користь 
 ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
11.        Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі  ОСОБА_1 .
12.        Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач при звільненні позивача не виконав вимог частини другої статті 40 та частин першої, третьої статті 49-1 КЗпП України щодо належного повідомлення позивача про майбутнє звільнення та його працевлаштування, чим порушив право останнього на працю, а тому звільнення визнано незаконним. Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі положень статті 235 КЗпП України, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для його стягнення за період з 15 березня 2022 року та відсутності у суду можливості вирахувати зазначену суму, з огляду на відсутність в матеріалах справи довідки про заробітну плату позивача.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
13.        Постановою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ДП «Українська геологічна компанія» залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 травня 
2023 року залишено без змін.
14.        Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо незаконності звільнення ОСОБА_1 , зазначивши про відсутність доказів належного повідомлення позивача про майбутнє звільнення та того, що йому пропонувалися вакантні посади.
Узагальнені доводи касаційної скарги
15.        01 листопада2023 року ДП «Українська геологічна компанія» через систему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду 
м. Києва від 10 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 03 жовтня 2023 року, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.  
16.        Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та
апеляційної інстанцій заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду            від 16 вересня 2020 рокуу справі № 359/4356/18, від 16 вересня 2020 рокуу справі № 754/10844/18, від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18                (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того указує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а також, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
17.        Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не визначили суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не врахували ненадання позивачем доказів на обґрунтування зазначеної позовної вимоги, вийшли за межі позовних вимог в частині стягнення на користь позивача суми судового збору. 
18.        Заявник вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій щодо неналежного повідомлення позивача про майбутнє звільнення та наявності вакантних посад, оскільки суди залишили поза увагою виконання роботодавцем свого обов`язку та направлення такого повідомлення засобами поштового зв`язку на адресу, зазначену ним при прийомі на роботу. Посилається на те, що суди попередніх інстанцій не встановили на підставі належних та допустимих доказів місця проживання позивача.
19.        Зосереджує увагу на недобросовісній поведінці позивача, який будучи обізнаним про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, відмовився від підписання копії письмового повідомлення від 10 лютого 
2022 року № 15, що стало підставою для направлення такого повідомлення засобами поштового зв`язку. Однак ОСОБА_1 зазначене поштове відправлення також не отримував та воно повернулося на адресу товариства у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Дії позивача щодо неотримання зазначеного повідомлення вважає навмисними. Зауважує, що відсутній правовий висновок Верховного Суду у правовідносинах, які характеризуються недобросовісною поведінкою особи, яка навмисно ухиляється від отримання кореспонденції від роботодавця.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
20.        Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 404/5748/22, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
21.        22 листопада 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
22.        29 листопада 2023 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому посилаючись на необґрунтованість доводів скарги просив суд відмовити у її задоволенні.
23.        Вважає, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій відповідають вимогам законності та справедливості, ухвалені із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
24.        Зауважує, що суд першої інстанції правильно врахував неможливість надання ним довідки про розмір заробітної плати та незацікавленість відповідача у її наданні. Водночас, зазначає, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу буде у наступному визначений у порядку ухвалення додаткового рішення у справі.
25.        Акцентує увагу на направленні відповідачем поштової кореспонденції не на адресу його місця проживання та не за адресою, яка вказувалася ним при прийнятті на роботу. Крім того, відповідачем зазначено неправильний номер телефону отримувача, що позбавило будь-якої можливості отримати таке поштове відправлення. Відповідний акт про його відмову в отримання копії повідомлення про наступне звільнення роботодавцем не складався. Судовий збір розподіллено між сторонами згідно з сплаченими сумами на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.
26.        05 грудня 2023 року відповідач ДП «Українська геологічна компанія» через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного суду відповідь на відзив, у якому зазначив про безпідставність доводів відзиву про можливість вирішення питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу шляхом ухвалення додаткового рішення, з огляду на неподання до суду заяви про ухвалення додаткового рішення, а також відсутності у матеріалах справи довідки про його розмір, розрахунку кількості робочих днів (годин) за період вимушеного прогулу. 
27.        06 грудня 2023 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду додаткові пояснення на відповідь на відзив, у яких послався на навмисні дії відповідача при відправленні кореспонденції.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
28.        З 12 серпня 2021 року ОСОБА_1 обіймав посаду начальника 
Східно-української геологічної експедиції ДП «Українська геологічна компанія».
29.        15 грудня 2021 року ДП «Українська геологічна компанія» листом повідомила регіональну профспілкову організацію працівників ДП «Українська геологічна компанія» про погодження Державною службою геології та надр проєкту нової організаційної структури ДП «Українська геологічна компанія», а також про зміну організаційної структури ДП «Українська геологічна компанія».
30.        21 лютого 2022 року ДП «Українська геологічна компанія» листом повідомило голову регіонального комітету профспілки ДП «Українська геологічна компанія» про планове скорочення 15 березня 2022 року штату працівників ДП «Українська геологічна компанія», зокрема ОСОБА_1 .
31.        15 березня 2022 року наказом ДП «Українська геологічна компанія» № 32 ОСОБА_1 було звільнено з посади з 15 березня 2022 року у зв`язку із зміною організаційної структури підприємства на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
32.        16 березня 2022 року ДП «Українська геологічна компанія» направило лист позивачеві про скорочення посади, яку він займав, із рекомендацією забрати особисто трудову книжку або повідомити адресу, на яку можливо її надіслати.
33.        Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , яка працює у 
ДП «Українська геологічна компанія» на посаді начальника відділу кадрів, повідомила суду, що направляла позивачу попередження про звільнення на його електронну пошту декілька разів. Зазначала, що саме попередження чи акт про відмову від отримання не повернулись, тому не знає чи він отримував попередження про звільнення. Відомості в особовій картці заповнювалися нею особисто. Зауважувала, що також направляла лист до профспілки для надання згоди на звільнення позивача, проте у зв`язку з початком збройної агресії на території нашої країни збори профспілки не відбулися та відповідно не була надана згода на його звільнення. Повідомила, що наказ про звільнення був виданий 15 березня 2022 року, а позивач отримав його 05 квітня 2022 року.
34.        Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , яка є начальником планово-економічного відділу ДП «Українська геологічна компанія», повідомила суду, що наказ про скорочення працівників на підприємстві виданий у січні            2022 року, попередження про звільнення було надіслано на електронну пошту працівників. Зауважувала, що не знає чи листи були отримані, акти про відмову в отриманні не складались. Повідомила, що вона 05 квітня 2023 року ознайомлювала позивача з наказом про звільнення.
35.        Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , яка працює у 
ДП «Українська геологічна компанія», повідомила, що їй відомо про скорочення працівників. 12 січня 2022 року вона особисто відправляла конверт з повідомленням про звільнення, який їй передав відділ кадрів, на адресу позивача, повідомлену їй відділом кадрів. Лист повернувся з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Вказала, що не знає чи був обізнаний позивач про звільнення.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
36.        Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.
37.        Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
38.        Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
39.        Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
40.        Загальні підстави звільнення працівників визначені КЗпП України.
41.        Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
42.        Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, необхідно з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
43.        Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
44.        Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
45.        Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
46.        У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зазначено, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вільні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. 
47.        Подібна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від якої Велика Палата Верховного Суду не відступала.
48.        Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
49.        Встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не було повідомлено про майбутнє звільнення у зв'язку зі зміною організаційної структури підприємства, а також про перелік наявних вакансій на підприємстві, які б відповідали його освіті, кваліфікації і досвіду роботи та існували у роботодавця з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильного висновку про те, що звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України було проведено з порушенням приписів статті 49-2 КЗпП України, що є підставою для його поновлення на роботі.
50.        Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідач належними й достовірними доказами не довів законності звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
51.        Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 не було повідомлено на робочому місці під підпис про майбутнє звільнення у зв'язку із зміною організаційної структури підприємства, не зафіксовано належним чином його відмову від ознайомлення з повідомленням про майбутнє звільнення. Поштова кореспонденція, направлена позивачу на непідтверджену адресу, не була вручена та повернулась до відповідача із відміткою «за закінченням терміну зберігання», а з наданих до матеріалів справи скріншотів з електронної пошти неможливо встановити ні адреси електронної пошти, на яку було направлено відправлення, ні його зміст, ні відомостей про доставку.
52.        Відповідно до частини першої статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
53.        Велика Палата Верховного Суду у пункті 38 постанови від 21 червня 
2023 року у справі № 916/3027/21 дійшла висновку, що суд може розглядати електронне листування між особами як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст.
54.        Направлення позивачу на останню відому поштову адресу попередження з наявними вакантними посадами на підприємстві (за відсутності опису вкладення), яке повернулося відправнику з відміткою «за закінченням терміну зберігання», не є, в розумінні КЗпП України, доказом виконання роботодавцем приписів частини третьої статті 49-2 КЗпП України про обов`язкове працевлаштування працівника, що вивільняється (подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі                    № 645/5845/18).
55.        З урахування наведеного та з огляду на відсутність доказів належного повідомлення позивача про його майбутнє звільнення у зв`язку зі зміною організаційної структури підприємства й скорочення штату, а також доказів забезпечення йому гарантій щодо подальшого працевлаштування, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що встановлені у справі обставини свідчать про порушення права ОСОБА_1 на працю при його звільненні.
56.        Доводи касаційної скарги щодо недобросовісної поведінки 
ОСОБА_1 під час отримання повідомлень роботодавця не знайшли свого підтвердження, з огляду на недотримання відповідачем порядку повідомлення працівника про майбутнє звільнення та перелік робочих місць, на які може бути працевлаштована особа.
57.        Відповідно до частини другої статті 235 ЦПК України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
58.        Оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю та є похідною вимогою від вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі.
59.        Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно встановивши недотримання відповідачем при звільненні позивача приписів статей 40, 49-2 КЗпП України, що призвело до порушення його права на працю, дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У цьому аспекті судами попередніх інстанцій правильно визначено початок періоду, за який проводиться таке нарахування, та суми, які враховуються при визначенні його розміру (середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника) за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.
60.        Ненадання роботодавцем достатніх даних для визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування належних до виплати позивачеві сум, не є підставою для відмови у захисті права позивача. Сам позивач судові рішення у касаційному порядку не оскаржує. Відповідач не наводить у касаційній скарзі доводів, які б свідчили про наявність перешкод або спору при визначенні суми середнього заробітку. Водночас, невизначення судом при розгляді позовних вимог точної суми, яка належить до стягнення, є підставою для ухвалення у справі додаткового рішенняз урахуванням положень пункту 2 частини першої статті 270 ЦПК України.
61.        Колегія суддів звертає увагу, що з огляду на вимоги трудового законодавства у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, а також відсутності у працівника необхідних для правильного вирішення справи відомостей, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства.
62.        На зазначеному наголошував і суд першої інстанції, зобов`язуючи відповідача надати довідку про середній заробіток (а.с. 138).
63.        Невиконання відповідачем зазначеного обов`язку ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, не свідчить про наявність підстав для позбавлення позивача права на присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до положень статті 235 ЦПК України.
64.        Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша            статті 2 ЦПК України).
65.        Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
66.             Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
67.        Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
68.        Ураховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам дійшли загалом обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Визначення точної грошової суми, яка підлягає до стягнення, може бути здійснено шляхом постановлення додаткового судового рішення у цій справі.
69.        Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
70.        Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, значною мірою зводяться до переоцінки доказів.
71.        Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилався заявник у касаційній скарзі. 
72.        Доводи заявника щодо неправильного розподілу судового збору у суді першої інстанції є безпідставними. Судом першої інстанції здійснено розподіл судового збору відповідно до положень статті 141 ЦПК України та з урахуванням фактичних сум судового збору, сплачених позивачем на виконання ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 25 квітня 2022 року про залишення позовної заяви без руху.
73.        Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
74.        Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів попередніх інстанцій, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу державного підприємства «Українська геологічна компанія» залишити без задоволення.
2.           Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 травня
2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                       Є. В. Синельников
 
                                                                                                О. М. Осіян
 
                                                                                                В. В. Шипович