УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №276/239/23 Головуючий у 1-й інст. Збаражський А.М. 
Категорія 77 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:
Головуючого - судді Трояновської Г.С.
суддів: Галацевич О.М., Павицької Т.М.

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) в м. Житомирі цивільну справу № 276/239/23 за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 17 липня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Збаражського А.М. в смт.Хорошеві

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з названим позовом та просила визнати незаконним та скасувати наказ ФОП ОСОБА_2 від 06 січня 2023 року № 10 про звільнення з роботи ОСОБА_1 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 06 січня 2023 року; поновити ОСОБА_1 на посаді касира торгівельного залу з 06 січня 2023 року, зобов`язавши ФОП ОСОБА_2 видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі, стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з дня звільнення по день прийняття судового рішення; допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць.
В обгрунтування позовних вимог зазначала, що вона перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , працювала на посаді касира торгівельного залу. 06.01.2023 відповідач повідомила позивача, що вона звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України та вручила їй наказ про звільнення з роботи від 06.01.2023 №10. При цьому, позивач відповідної заяви про звільнення не писала та не просила звільнити її за власним бажанням. Враховуючи порушення відповідачем трудових гарантій, ОСОБА_1 була змушена звернутися до суду для поновлення своїх трудових прав шляхом скасування наказу про звільнення, поновлення її на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 17 липня 2023 року позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 06 січня 2023 року № 10 про звільнення з роботи ОСОБА_1 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 06 січня 2023 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді касира торгівельного залу з 06 січня 2023 року, зобов`язавши фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі.
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з дня звільнення по день прийняття судового рішення, у розмірі 43389 (сорок три тисячі триста вісімдесят дев`ять) гривень 44 (сорок чотири) копійок з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць.
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2147 гривень 20 копійок.
Не погоджуючись з  вищезазначеним рішенням суду, ФОП ОСОБА_2  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 17.07.2023 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 зазначає, що 24.12.2022 позивач звернулась до неї із заявою про звільнення за власним бажанням, написаною власноруч. Позивач погодилась відпрацювати два тижні, за які відповідач могла б підібрати працівників до магазину. 29.12.2022 в приміщенні магазину була скоєна крадіжка, зокрема було викрадено папку, в якій зберігались документи, в тому числі з виплати заробітної плати, накази про прийняття та звільнення працівників з роботи та відповідні заяви, про що також було повідомлено органи слідства. Також відповідачем було подано клопотання про долучення копії відеозапису слідчого експерименту, в якому підозрюваний підтвердив, що разом з товарно-матеріальними цінностями він викрав папку з документами, яку у подальшому викинув на смітник. Відтак, вона не може надати копію заяви ОСОБА_1 від 24.12.2022 про звільнення за власним бажанням. Крім того, зазначила, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб-підприємців зберігаються безпосередньо у працівників. Трудова книжка після внесення запису про прийняття на роботу була повернута позивачу 21.02.2022 та не зберігалась у відповідача. Зауважила, шо ОСОБА_1 06.01.2023, знаючи, що її звільняють, взяла свою трудову книжку та надала відповідачу для внесення запису про звільнення. 07.01.2023 позивач на роботу не вийшла, що свідчить про її намір звільнитись з роботи за власним бажанням, при цьому в цей же день були зроблені всі необхідні розрахунки відповідачем. Зауважила, що факти викладені в позовній заяві не відповідають дійсності та спростовуються наданими по справі доказами та поведінкою позивача, відтак просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ФОП ОСОБА_2 не підлягає до задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом ФОП ОСОБА_2 від 21.02.2022 №4 ОСОБА_1 прийнята на роботу касиром торгівельного залу ( а.с.10).
Відповідно до наказу ФОП ОСОБА_2 від 06.01.2023 №10 ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України ( а.с. 11).
Перебування в трудових відносинах позивача з ФОП ОСОБА_2 підтверджується також копією трудової книжки, оформленої на ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 , де містяться записи про прийняття та звільнення позивача з роботи на підставі наказів ФОП ОСОБА_2 від 21.02.2022 №4 та 06.01.2023 №10, відповідно (а.с.12-13).
ОСОБА_1 в період з лютого 2022 року по січень 2023 року отримувала від ФОП ОСОБА_2 заробітну плату, про що свідчать відомості про нарахування заробітної плати та платіжні відомості (а.с. 53-65).
Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 , які сформовано 18.01.2023 засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України, в період з лютого по вересень 2022 року ОСОБА_2 нараховувала заробітну плату позивачу, з якої сплачувались страхові внески (а.с.14-16).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що ФОП ОСОБА_2 всупереч вимог статті 38 КЗпП України видала наказ від 06 січня 2023 року № 10 про звільнення з роботи  ОСОБА_1 за власним бажанням, оскільки позивач із заявою про звільнення за власним бажанням до відповідача не зверталась, тому вказаний наказ є незаконним та підлягав скасуванню; крім того, відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України поновив її на роботі і стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу, який розрахував відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи із такого.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством (статті 3 КЗпП України).
Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачені статтями 38 і 39 КЗпП України.
Відповідно до частин першої, другої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Частинами першою та другою статті 235 КЗпП України встановлено, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З урахуванням вимог трудового законодавства саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення позивача на роботі, оскільки звільнення відбулося без законної на те підстави.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що факт того, що ОСОБА_1 24.12.2022 або ж в інший день, зверталася до ФОП ОСОБА_2 із заявою про звільнення її за власним бажанням не доведено належними та допустимими доказами.
При цьому, суд правильно виходив з того, що в матеріалах справи така заява відсутня.
Доводи в апеляційній скарзі про те, що заява ОСОБА_1 про звільнення її за власним бажанням від 24.12.2022 знаходилась в папці, яка була викрадена в період часу з 21 год 00 хв.. 28.12.2022 по 06 год. 50 хв. 29.12.2022 разом з іншими товарно-матеріальними цінностями не спростовують висновків суду про те, що копія витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження №12022060460000236 від 30.12.2022, зареєстрованого за ознаками складу злочину, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, письмові пояснення ОСОБА_3 від 14.02.2023, а також відеозапис проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_3 , жодним чином не підтверджують викрадення документів, пов`язаних з трудовою діяльністю, зокрема заяви ОСОБА_1 про звільнення її за власним бажанням від 24.12.2022.
Аргументи в апеляційній скарзі стосовно того, що ОСОБА_3 надав слідчому пояснення, що ним з касового столу було викрадено пластикову папку з різними документами, у якій, за твердженнями відповідача, містилася заява від ОСОБА_1 про її звільнення за власним бажанням, є безпідставними, оскільки нічим не підтверджені і грунтуються на припущеннях, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Окрім того, є неспроможними доводи в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_2 заявила в поліцію про викрадення папки з документами 26.01.2023 після встановлення факту зникнення документів, який було виявлено відповідачем лише після проведення всіх перевірок, оскільки такі доводи також не підтверджені будь-якими доказами і грунтуються лише на поясненнях відповідача, в яких вона зазначає, що уявити не могла, що крадія зацікавить папка з документами, в якій не було грошових цінностей.
А тому колегія суддів схиляється до висновку суду про те, що про викрадення папки з документами ОСОБА_2 заявила в поліцію лише 26.01.2023, вже після звернення адвоката Юревича І.В. в інтересах ОСОБА_1 з адвокатським запитом про витребування документів, тобто, коли їй стало відомо, що ОСОБА_1 буде звертатися до суду з даним позовом (а.с.21, 22, 60).
Доводи в апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 про те, що підтвердженням наміру звільнитись за власним бажанням є те, що ОСОБА_1 07.01.2023 та в інші дні після звільнення на роботу не виходила, не можуть бути враховані, оскільки невихід на роботу працівника після його звільнення є логічною поведінкою працівника на противагу продовженню працювати після звільнення.
Твердження в апеляційній скарзі відповідача, що про послідовність дій позивача спрямованих на звільнення свідчить те, що в день звільнення були зроблені відповідачем всі необхідні розрахунки по заробітній платі є безпідставним, оскільки проведення розрахунку з працівником у день звільнення є обов`язком роботодавця.
Колегія суддів звертає увагу, що факт звільнення із занесенням відповідного запису в трудову книжку ніким не заперечується. Позивачем оскаржуються обставини та підстави такого звільнення.
       Колегія суддів погоджується з розрахунками суду першої інстанції, зробленими за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 в частині визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Так, згідно довідки про доходи, виданої ФОП ОСОБА_2 , а також платіжних відомостей за листопад та грудень 2022 року, заробітна плата ОСОБА_1 становила: за листопад 2022 року – 6700,00 грн , за грудень 2022 року – 6700,00 грн.        Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає: заробітна плата за листопад-грудень 2022 року в сумі 13400 грн (6700,00 грн + 6700,00 грн) : 42 дні = 319,04 грн (середньоденна заробітна плата); 319,04 грн х 136 днів (кількість робочих днів з дня звільнення по день прийняття судового рішення) = 43389,44 гривень.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності чи необгрунтованості таких розрахунків.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 17 липня 2023 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді: