справа № 753/8393/22
головуючий у суді І інстанції Осіпенко Л.М.
провадження № 22-ц/824/5979/2023
головуючий суддя Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
14 грудня 2023 року                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І., 
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових сум за договором, пені за прострочення платежів за договором, відшкодування збитків, завданих невиконанням договору, -
в с т а н о в и в :
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових сум за договором, пені за прострочення платежів за договором, відшкодування збитків, завданих невиконанням договору.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 05 серпня 2021 року між ним та відповідачем укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_2 (продавець) зобов`язується продати йому (покупцю) та укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу у строк до 05 вересня 2021 року, а він зобов`язується купити квартиру АДРЕСА_1 .
На виконання пункту 2.3. договору в момент його підписання, позивач  при свідках передав, а відповідач прийняла 1 500 доларів США, що еквівалентно 40 350 грн на дату розрахунку.
Для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу позивач звернувся до банку для отримання іпотечного кредиту, оскільки власних коштів для купівлі квартиру йому не вистачало.
Крім того, він замовив проведення оцінки об`єкта нерухомості у незалежного оцінювача, акредитованого у банку, і сплатив послуги з оцінки у сумі 2 500 грн.
Після укладення попереднього договору з`ясувалось, що на відчуження квартири накладено заборону, хоча під час укладання договору ОСОБА_2 запевнила його, що немає обтяжень і заборон на відчуження квартири, про що окремо зазначено у підпункті «а» пункту 4.6. договору.
Вважаючи, що заборона може бути накладена у зв`язку із незначними обставинами, він зв`язався з відповідачем та ріелтором, висловивши сподівання укласти договір до обумовленої попереднім договором дати - 05 вересня                     2021 року, на що отримав відмову і пропозицію розірвати договір.
Отриману гарантійну суму 1 500 доларів США відповідач у триденний строк, як це передбачено пунктом 3.1 договору, не повернула.
Вказував на те, що він був вимушений придбати іншу квартиру та оформити іпотечний кредит у більшій сумі, ніж він очікував, що призвело до нарахування більшого обсягу відсотків, оскільки відповідачка не повернула йому кошти.
Зазначав, що відповідач як продавець своє зобов`язання за попереднім договором не виконала, внаслідок чого у визначений попереднім договором строк основний договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений не був з вини відповідачки.
Також вказував на те, що дії ОСОБА_2 , окрім безпосередніх наслідків, що передбачені пунктом 3.1 договору (гарантійна сума та сума рівна їй), призвели до його майнових втрат, внаслідок проведення оцінки об`єкта, що знаходився під забороною, необхідності додаткового залучення кредитних коштів замість переданих відповідачу, а також до моральної шкоди через надмірні витрати особистого часу, неможливість використовувати власні гроші згідно з своїх волі та намірів.
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь:
грошові кошти, передані під час підписання договору у сумі                               1 500 доларів США, що становить 59 550 грн за фактичним банківським курсом 39,7 грн за 1 долар США на дату пред`явлення позову;
грошові кошти, що передбачені пунктом 3.1 договору у сумі рівній гарантійній сумі 1500 доларів США, що становить 59 550 грн за фактичним банківським курсом 39,7 грн за 1 долар США на дату пред`явлення позову;
пеню за прострочення платежів за договором у розмірі 54 003 грн;
компенсацію супутньої шкоди, зумовленої вимушеними витратами особистого часу на організацію купівлі-продажу та подальшого захисту своїх інтересів і прав, у сумі 1500 доларів США, що становить 59 550 грн за фактичним банківським курсом 39,7 грн за 1 долар США на дату пред`явлення позову;
2 500 грн  вартість послуг з незалежної оцінки нерухомого майна, сплачену для оформлення договору купівлі-продажу квартири.
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 листопада     2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аванс у розмірі, еквівалентному 1 500 доларів США, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, 2500 грн у відшкодування вартості послуг з оцінки майна.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аванс у розмірі, еквівалентному 1 500 доларів США, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, маючи намір придбати у відповідача квартиру, передав їй                              1 500 доларів США у якості попередньої оплати за квартиру, такий спосіб платежу є авансом та підлягає поверненню, оскільки відповідач не продала квартиру позивачу та не повернула отримані від нього грошові кошти.
 
При цьому, суд першої інстанції, посилаючись на положення частини 2 статті 533 ЦК України та виходячи із того, що грошове зобов`язання відповідача перед позивачем триває, а з моменту передачі грошей офіційний курс гривні до долара США змінюється, дійшов висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню з відповідача сума боргу у гривнях за курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, тобто на день фактичного виконання рішення суду.
Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 500 грн, які позивач сплатив за проведення грошової оцінки об`єкта нерухомості, оскільки відповідач визнала позов у цій частині, визнання позову у цій частині не суперечить закону, оскільки у розумінні статті 22 ЦК України витрати з оцінки квартири можуть бути розцінені як збитки, понесені позивачем у зв`язку з наміром придбати у відповідача квартиру, а також визнання позову в зазначеній частині не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на підставі пункту 3.1 рівної компенсаційної суми у розмірі 1500 доларів США, що еквівалентно 59 550 грн за фактичним банківським курсом 39,7 грн за 1 долар США на дату подання позову, суд першої інстанції виходив із того, що укладений між сторонами письмовий договір від 05 серпня 2021 року за своєю суттю є попереднім договором купівлі-продажу квартири, а тому відповідно до вимог закону він мав бути нотаріально посвідчений, однак сторони уклали такий договір у простій письмовій формі, що вказує на нікчемність договору, а нікчемний договір не створює юридичних наслідків, тобто не породжує для сторін такого договору прав та обов`язків.
З тієї ж підстави суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування шкоди у розмірі 1 500 доларів  США, що еквівалентно 59 550 грн за фактичним банківським курсом 39,7 грн за 1 долар США на дату подання позову, оскільки підставою для стягнення шкоди позивач зазначає невиконання відповідачем умов попереднього договору.
Також з тієї ж підстави суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені у розмірі 54 003 грн, оскільки підставою для стягнення пені позивач зазначає невиконання відповідачкою умов попереднього договору, а Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки цей Закон застосовується виключно до таких суб`єктів, як підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичних осіб- суб`єктів підприємницької діяльності, про що зазначено у преамбулі Закону.
 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції,                               ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права, просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, а також змінити резолютивну частину рішення суду в частині стягнення з відповідача авансу та викласти її в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 отриману нею гарантовану суму 1 500 доларів США, що відповідно до умов договору підлягає поверненню в валюті договору». В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про те, що укладений між сторонами договір                               є попереднім договором, не звернув уваги на те, що сторони у договорі від                  05 серпня 2021 року не визначали його як попередній.
Суд першої інстанції не врахував, що відповідач не виконала умов договору на загальну суму 3 000 доларів США (повернення гарантійної суми                 1 500 доларів США та суми рівній їй) та не застосував пеню (неустойку) до суми невиконаних зобов`язань.
Також суд першої інстанції не врахував, що положеннями статі 533 ЦК України не заборонено використання іноземної валюти в якості платіжного засобу, якщо договір містить відповідне положення.
Крім того, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, а саме: статті 2 ЦПК України щодо завдань та основних засад цивільного судочинства, зокрема щодо справедливого та неупередженого розгляду цивільних справ; положень частини другої статті 264 ЦПК України, що не дозволяє суду виходити за межі позовних вимог (суд кваліфікував письмовий договір про наміри та забезпечення як попередній договір купівлі-продажу); вимог статей 248, 249 ЦПК України щодо фіксування судового процесу (відомості викладені у протоколах судових засідань сфальсифіковані) та забезпечення прав учасників справи на вчасне ознайомлення з цими матеріалами. 
 
У квітні 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Пальчик В.Л. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
 
За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Судом установлено, що 05 серпня 2021 року між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_2 (продавець) укладено письмовий договір                           № 210110, предметом якого є угода сторін, при якій продавець виявляє намір продати належний їй на праві власності об`єкт нерухомого майна - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , а позивач (покупець) виявляє намір купити зазначену квартиру (пункт 1.1 договору).
Відповідно до пункту 2.1 договору продавець оцінює об`єкт, який йому належить у 1 856 100 грн, що еквівалентно 69 000 доларів США, а покупець згоден купити його за вищевказану суму. Розрахунки між сторонами здійснюються по міжбанківському обмінному курсу купівлі долару США на день розрахунку.
 
Пункту 2.2. договору визначено, що сторони мають намір нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу об`єкта не пізніше 18 год. 00 хв. 05 вересня 2021 року.
Згідно з пунктом 2.3 договору, підтверджуючи наміри укласти договір купівлі-продажу зазначеного об`єкта в строк і за ціною обумовлені сторонами, позивач у момент підписання цього договору передав, а продавець прийняв гарантійну суму, яка входить в ціну об`єкта, у розмірі 40 350 грн, що еквівалентно 1500 доларів США.
Пунктом 3.1 договору передбачено, що у разі неукладення договору купівлі-продажу об`єкта в строк і за ціною, обумовлені сторонами, з причини, що залежить від продавця, останній зобов`язується у триденний строк повернути зазначену у пункті 2.3 гарантійну суму покупцю, а також виплатити покупцеві рівну їй суму.
У разі неукладення договору купівлі-продажу об`єкта в строк і за ціною, обумовлені сторонами, з причини, що залежить від покупця, покупець зобов`язується не вимагати повернення переданої ним відповідно до пункту 2.3 гарантованої суми (пункт 3.2 договору).
Зазначений договір був підписаний сторонами у присутності ріелтора Агентства нерухомості «ДОМ», проте не був посвідчений нотаріально.
В обумовлений договором строк договір купівлі-продажу укладений не був.
Судом також встановлено, що 09 серпня 2022 року позивач сплатив                   2 500 грн суб`єкту оціночної діяльності за оцінку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
До істотних умов договору купівлі-продажу відносяться умови про предмет та ціну договору.
У справі, яка переглядається, 05 серпня 2021 року 05 серпня 2021 року між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_2 (продавець) укладено письмовий договір № 210110.
Предметом цього договору є угода сторін, при якій продавець виявляє намір продати належний їй на праві власності об`єкт нерухомого майна - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ,                а позивач (покупець) виявляє намір купити зазначену квартиру. 
Продавець оцінює об`єкт, який йому належить у 1 856 100 грн, що еквівалентно 69 000 доларів США, а покупець згоден купити його за вищевказану суму. 
Розрахунки між сторонами здійснюються по міжбанківському обмінному курсу купівлі долару США на день розрахунку. Підтверджуючи наміри укласти договір купівлі-продажу зазначеного об`єкта в строк і за ціною обумовлені сторонами, позивач у момент підписання цього договору передав, а продавець прийняв гарантійну суму, яка входить в ціну об`єкта, у розмірі 40 350  грн, що еквівалентно 1 500 доларів США.
Статтею 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.
Отже, стаття 635 ЦК України розрізняє два поняття - попередній договір і угода сторін про наміри (протокол про наміри, меморандум тощо).
При укладенні попереднього договору необхідно погодження всіх його істотних умов, до яких належать всі істотні умови основного договору, оскільки відсутність хоча б однієї з істотних умов майбутнього договору виключає можливість кваліфікувати відносини між сторонами як договірні. Угоди про наміри, протоколи про наміри, меморандуми тощо не є договорами і не породжують зобов`язання укласти в майбутньому основний договір. Тобто різниця між попереднім договором та угодою сторін про наміри полягає в тому, що угода про наміри, на відміну від попереднього договору, фактично не породжує для сторін ніяких правових наслідків.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 липня 2018 року у справі № 910/13249/17.
 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами укладений саме попередній договір купівлі-продажу квартири,  а не договір про наміри, оскільки домовленість між сторонами про майбутній договір містить всі істотні умови, передбачені законом для договору купівлі-продажу, а тому зазначений договір є попереднім договором, незалежно від його назви.
З огляду на це, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що укладений між сторонами договір не є попереднім договором, а суд першої інстанції, кваліфікуючи договір від 05 серпня 2021 року як попередній договір, вийшов за межі позовних вимог. 
У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».
Відповідно до частини 1 статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Частиною 1 статті 546 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Відповідно до частин 1,2 статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржнику у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.
Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Отже, оскільки укладення угоди (попереднього договору) від 05 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було обумовлене наявністю у сторін намірів щодо укладення в подальшому договору купівлі-продажу нерухомого майна, який згідно з частиною 1 статті 657 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, то недотримання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення попереднього договору вказує про його нікчемність відповідно до частини 1  статті 220 ЦК України.
Відсутність зобов`язань між сторонами, відповідно, унеможливлює стягнення ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на підставі статті 571 ЦК України, якою визначено правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог частково згідно зі статтями 570, 751, 626, 657 ЦК України та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 авансу у розмірі, еквівалентному 1 500 доларів США.
 
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від                    12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц вказувала, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.
Так, до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави).
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: 
а) набуття або збереження майна, 
б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, 
в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають:
1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 
2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);                     
3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;                        
4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від                                 28 листопада 2022 року у справі № 127/13491/21-ц.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада                        2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі                               № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин 1,2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 
1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 
2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Встановлено, що ОСОБА_1 (на виконання укладеної у простій письмовій формі угоди від 05 серпня 2021 року) передав ОСОБА_2       1 500 доларів США, які вважав авансом, з метою укладення у подальшому (не пізніше 05 вересня 2021 року) нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Оскільки угода (попередній договір) від 05 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є нікчемною в силу вимог закону, то відсутні підстави вважати наявність між сторонами договірних правовідносин.
Сторони у справі не оспорювали факт передачі ОСОБА_1             1 500 доларів США ОСОБА_2 .
У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18.
Докази того, що між сторонами існують якісь договірні правовідносини,у матеріалах справи відсутні.
У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Положення частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.
Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 357/8975/20.
Встановлено, що спірні правовідносини не є договірними, тому заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги повинні вирішуватися відповідно до статті 1212 ЦК України.
Отже, вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів (1 500 доларів США), переданих за недійсним (нікчемним) правочином, підлягають задоволенню відповідно до статті 1212 ЦК України.
Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду         від 31 травня 2023 року у справі № 947/26577/19.
Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі, еквівалентному 1 500 доларів США, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, проте помилилися щодо мотивів такої відмови.
 
Разом із тим, з огляду на те, що попередній договір від 05 серпня                       2021 року є нікчемним у зв`язку з тим, що сторони не дотримались вимог щодо його нотаріального посвідчення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на підставі пункту 3.1 договору рівної компенсаційної суми у розмірі 1 500 доларів США, що еквівалентно 59 550 грн за фактичним банківським курсом 39,7 грн за 1 долар США на дату подання позову.
Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову          у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування шкоди у розмірі 1 500 доларів США, що еквівалентно 59 550 грн за фактичним банківським курсом 39,7 грн/дол. США на дату подання позову, і стягнення пені у розмірі 54 003 грн, оскільки підставою для стягнення шкоди та пені позивач зазначав невиконання відповідачем умов попереднього договору.
Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права, не є підставою для скасування судового рішення, оскільки не призвело до неправильного вирішення справи. Обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 500 грн у відшкодування вартості послуг з оцінки майна не оскаржується, а тому у силу вимог статті 367 ЦПК України                             в апеляційному порядку не переглядається.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись повністю законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене                          з правильним застосуванням норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його зміни в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 авансу у розмірі, еквівалентному 1 500 доларів США, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції суду є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.
Оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги підлягає зміні лише мотивувальна частина судового рішення, а по суті вирішення позову - залишається без змін, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 листопада    2022 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 авансу у розмірі, еквівалентному 1 500,00 дол. США, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від                        28 листопада 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених  пунктом  2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

 
 
Головуючий                                                                        Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                              Р.В. Березовенко
 
                                                                                              О.Ф. Лапчевська