ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 757/44316/19
провадження № 61-11661св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,                 Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач  - ОСОБА_1 ,
відповідач - Офіс Генерального прокурора,
третя особа - Генеральний прокурор України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення                 Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2021 року у складі судді  Батрин О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2022 року у складі колегії суддів:  Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, третя особа - Генеральний прокурор України                       Луценко Ю. В., про захист честі, гідності та ділової репутації.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 19 липня 2019 року у вечірньому випуску ТСН, о 19:30 год., ОСОБА_2 дав інтерв`ю журналісту інформаційного агентства Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» ОСОБА_4. У підводці сюжету                 ОСОБА_2 був представлений як Генеральний прокурор України, під час інтерв`ю виступав як посадова особа Генеральної прокуратури України, коментуючи деталі кримінальної справи, яка перебуває в провадженні Генеральної прокуратури України, та запрошував на допит ОСОБА_1 , як колишнього Ірпінського міського голову та кандидата у народні депутати. Зазначений сюжет випуску ТСН супроводжувався підводками наступного змісту: «Справа ОСОБА_3 », «Колишній мер Ірпеня ОСОБА_3 не з`явився на допит в Генеральну прокуратуру у справі про розкрадання грошей на будівництві парку».
Коментуючи кримінальне провадження «у справі про розкрадання грошей на будівництві парку», Генеральний прокурор України на 23:17 хвилині сюжету дослівно сказав: «Я розумію, що іде виборча компанія. Але вже завтра день тиші. І ми чекаємо міського голову Ірпеня, періоду 2016 року, на допит в Генеральній прокуратурі України. Ніякий депутатський мандат не буде прикриттям від цих оборудок у славному місті Ірпінь». На 23:55 хвилині сюжету: «І все було б добре, як би цей парк не запроектували, не збудували за кошти забудовників, а міський голова через півроку провів нову сесію, на якій суму на проектування і будівництво виділив для комунального підприємства, де ці кошти і зникли. Тобто Ірпінь мав би мати два парки». На 24:15 хвилині сюжету: «Створення злочинної організації пройшло в ході розслідування до несплати податків в особливо крупних розмірах і пан ОСОБА_3 сплатив частину, яку експертиза висловила, цих коштів. Ще частина. Ну конкретно він сплатив 30, ще 70 мільйонів гривень чекає до сплати.»
Позивач вважає, що вказана вище інформація стосується безпосередньо його, ОСОБА_1 , оскільки Генеральний прокурор України називав його прізвище, посаду Ірпінського міського голови, яку він займав у період з жовтня 2014 року по серпень 2018 року, а її поширення посадовою особою в інтерв`ю, яка, на думку позивача, є недостовірною, порушує його немайнові права, принижує його честь, гідність та ділову репутацію.
Зазначав, що висловлюванням Генерального прокурора України довіряють усі громадяни, які сприймають цю інформацію як таку, що йде з офіційного джерела та озвучується посадовою особою високого рангу правоохоронного органу держави, який у своїй діяльності має керуватися виключно законом, у спосіб та в порядку, встановленому законом.
Характер поширеної щодо нього інформації є фактичним твердженням про подвійне фінансування проектування та будівництва парку, про створення злочинної організації, про сплату позивачем 30 (тридцяти) мільйонів грн в рамках розслідування справи з несплати податків та про наявність у позивача податкового зобов`язання у розмірі 70 (сімдесяти) мільйонів грн, оскільки наводилась Генеральним прокурором України ОСОБА_2 виключно як факти, у стверджувальній формі, беззаперечно та як офіційна інформація від посадової особи правоохоронного органу.
Разом з цим, такі фактичні твердження потребують доведення, мають базуватися на відповідних фактах та доказах, чого у даному випадку немає. На сьогоднішній день відсутнє будь-яке рішення чи вирок суду, а також висновки іншого компетентного органу України, які б підтверджували та які б давали підстави вважати факти, викладені посадовою особою відносно позивача в сюжеті ТСН, встановленими.
Таким чином, вказана вище недостовірна інформація фактично ввела в оману невизначене коло осіб, зокрема виборців 95 виборчого округу, по якому позивач балотувався в народні депутати, а також усіх глядачів телекомпанії «Студія 1+1», випуски яких транслювались на території усієї України, та сформувала негативний образ про позивача, як кандидата в народні депутати, оскільки була поширена саме напередодні дня голосування 21 липня 2019 року. При цьому, поширена інформація є негативною й такою, що порушує його особисті немайнові права, принижує його честь, гідність та ділову репетицію.
З урахуванням наведеного, позивач просив суд:
- визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1  інформацію, яка міститься у сюжеті ТСН від 19 липня 2019 року о 19:30 год. під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме висловлювання Генерального прокурора України наступного змісту: «І все було б добре, як би цей парк не запроектували, не збудували за кошти забудовників, а міський голова через півроку провів нову сесію, на якій суму на проектування і будівництво виділив для комунального підприємства, де ці кошти і зникли. Тобто Ірпінь мав би мати два парки» та «Створення злочинної організації прийшло в ході розслідування до несплати податків в особливо крупних розмірах і пан  ОСОБА_3  сплатив частину, яку експертиза висловила, цих коштів. Ще частина. Ну конкретно, він сплатив 30, ще 70 мільйонів гривень чекає до сплати»;
 
- зобов`язати Генеральну прокуратуру України з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати вказану вище недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_1 , шляхом розміщення на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України https://www.gp.gov.ua/ повідомлення про ухвалене у справі рішення та публікації резолютивної частини цього рішення, а також шляхом офіційного виступу Генерального прокурора України у випуску ТСН Телерадіокмпанії «Студія 1+1» о 19:30 год., в якій Генеральний прокурор України має зазначити резолютивну частину рішення суду у даній справі без додання жодної додаткової інформації та коментарів, у такій кількості разів, скільки разів можна зачитати резолютивну частину рішення за час транслювання сюжету ТСН під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», а саме за 4 хвилини 22 секунди з відповідною кількістю повторів випуску ТСН.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року замінено відповідача у справі - Генеральну прокуратуру України, на її правонаступника - Офіс Генерального прокурора.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, яка міститься у сюжеті ТСН від  19 липня 2019 року о 19:30 год. під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме висловлювання Генерального прокурора України наступного змісту: «І все було б добре, як би цей парк не запроектували, не збудували за кошти забудовників, а міський голова через півроку провів нову сесію, на якій суму на проектування і будівництво виділив для комунального підприємства, де ці кошти і зникли. Тобто Ірпінь мав би мати два парки» та «Створення злочинної організації прийшло в ході розслідування до несплати податків в особливо крупних розмірах і пан ОСОБА_3 сплатив частину, яку експертиза висловила, цих коштів. Ще частина, ну конкретно, він сплатив 30, ще 70 мільйонів гривень чекає до сплати».
Зобов`язано Офіс Генерального прокурора не пізніше місяця з часу набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію, шляхом розміщення у сюжеті ТСН на веб-сайті https://youtu.be повідомлення про спростування із заголовком: «Спростування недостовірної інформації стосовно  ОСОБА_1 » із викладенням вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі.
 
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що  поширена 19 липня 2019 року відповідачем інформація про пов`язаність позивача з будь-якими кримінальними провадженнями або кримінальними правопорушеннями є недостовірною, такою що висловлена без дотримання принципу презумпції невинуватості та порушує права позивача, внаслідок чого завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача, оскільки призводить до формування недовіри до нього необмеженого кола осіб і створює уявлення про те, що він причетний до протиправних дій.
Визначаючи спосіб захисту порушеного особистого немайнового права позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що способом спростування поширеної відповідачем інформації, який би сприяв найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача                 ОСОБА_1 , є зобов`язання відповідача не пізніше місяця з часу набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення у сюжеті ТСН на веб-сайті https://youtu.be повідомлення про спростування із заголовком: «Спростування недостовірної інформації стосовно ОСОБА_1 » із викладенням вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Офіс Генерального прокурораоскаржив його в апеляційному порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 20 січня 2022 року апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2021 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
23 листопада 2022 року Офіс Генерального прокурора засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2022 року. 
 
В касаційній скарзі заявник просить суд оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій оскаржені судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу від 16 січня 2023 року представник                           ОСОБА_1 - адвокат Українцева К. Л. просила суд у задоволенні касаційної скарги відмовити повністю, оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
08 лютого 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , о 19 год. 30 хв., у сюжеті ТСН під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2, Генеральним прокурором України  ОСОБА_2  була поширена інформація, в якій, серед іншого, була викладена інформація наступного змісту:
«І все було б добре, як би цей парк не запроектували, не збудували за кошти забудовників, а міський голова через півроку провів нову сесію, на якій суму на проектування і будівництво виділив для комунального підприємства, де ці кошти і зникли. Тобто Ірпінь мав би мати два парки» та «Створення злочинної організації прийшло в ході розслідування до несплати податків в особливо крупних розмірах і пан  ОСОБА_3  сплатив частину, яку експертиза висловила, цих коштів. Ще частина. Ну конкретно, він сплатив 30, ще 70 мільйонів гривень чекає до сплати».
Факт поширення зазначеної інформації Генеральним прокурором України ОСОБА_2 підтверджується зокрема експертним висновком за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 08 серпня 2019 року № 131/2019-ЕВ, виготовленим ДП «Центром компетенції «Український центр підтримки номерів і адрес».
Головним слідчим управління Генеральної прокуратури України здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42017110000000385, відомості про яке 23 червня 2017 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 212 КК України, за фактом ухилення упродовж 2012-2015 років від сплати податків фізичними особами, у тому числі                     ОСОБА_1 , в особливо великих розмірах.
Прокурором 16 жовтня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 42018000000002506 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України, яке в подальшому 19 жовтня 2018 року на підставі постанови прокурора об`єднано з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадження                        № 42017110000000385.
03 липня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 42017111200000377 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 191 КК України.
Згідно повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення від 16 серпня 2019 року у кримінальному провадженні № 42017111200000377 ОСОБА_1 за попередньою змовою з невстановленими досудовим розслідуванням особами  прийняли та врахували витрати замовників будівництва щодо об`єкта «Будівництво парку «Центральний» по АДРЕСА_1 » за рахунок зменшення розмірів пайового внеску, а в подальшому з метою розтрати бюджетних коштів уклали договір на розробку проектно-кошторисної документації стадії «Робочий проект (РП)» стосовно вищевказаного об`єкта будівництва, чим завдали збитків Ірпінській міській раді Київської ради на суму 252 111,42 грн. Таким чином, своїми умисними діями, що виразилися у розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем за попередньою змовою групою осію у великих розмірах ОСОБА_1 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 191 КК України.
ОСОБА_1 у період з жовтня 2014 року по серпень 2018 року обіймав посаду Ірпінського міського голови, а у 2019 році позивач балотувався в народні депутати України.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
У статті 201 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).
Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації врегульовані Законом України «Про інформацію».
Статтею 1 вказаного Закону визначено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (стаття 5 Закону України «Про інформацію»).
Частиною другою статті 6 Закону України «Про інформацію» встановлено, що право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини (частина друга статті 11 Закону України «Про інформацію»).
Частиною першою статті 29 Закону України «Про інформацію» встановлено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.
За приписами частини першої статті 294 ЦК України фізична особа має право на ім`я.
Частиною четвертою статті 296 ЦК України встановлено, що ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.
Зазначене положення є похідним від гарантованої частиною першою статті 62 Конституції України презумпції невинуватості, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Наведені положення чинного законодавства узгоджуються із частиною другою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку, а також із практикою Європейського суду з прав людини.
Як наголошує Європейський суд з прав людини, вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (рішення у справах «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 року, п. п. 54, 56; «Нештяк проти Словаччини» від 27.02.2007 року, п. п. 88 - 89).
Чи порушує заява державної посадової особи принцип презумпції невинуватості - слід визначати у контексті конкретних обставин, за яких було зроблено таку заяву (Daktaras v. Lithuania).
Ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це б суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Allenet de Ribemont v. Frence від 10 лютого 1995 року, п. 33, п. 38, п. 41).
Крім того, зі сталої практики рішень Європейського суду з прав людини вбачається, що суд вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики (рішення у справах «Аксель Спрінгер проти Німеччини» 2012 року, «Лінгенс проти Австрії» 1986 року, «Обершлік проти Австрії» 1991 року).
У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Згідно із частинами першої, четвертої статті 6 Закону України «Про прокуратуру», органи прокуратури не менш як двічі на рік інформують суспільство про свою діяльність шляхом повідомлень у засобах масової інформації; інформація про діяльність прокуратури оприлюднюється в загальнодержавних та місцевих друкованих засобах масової інформації і на офіційних веб-сайтах органів прокуратури.
Позивач є політичним діячем, а тому обсяги поширення інформації щодо нього є значно ширшими, ніж окремої пересічної особи, оскільки його дії становлять підвищений суспільний інтерес, відтак інформування Генеральною прокуратурою України про хід досудового розслідування резонансного кримінального провадження не суперечить Закону України «Про інформацію».
При цьому слід приймати до уваги, що конституційна норма про презумпцію невинуватості розміщена у тому блоці статей, які визначають статус (положення) особи у кримінальному судочинстві, тобто презумпція невинуватості - це кримінально-процесуальний термін і ця презумпція може бути спростованою. Що стосується кримінально-правової оцінки дій особи, у цьому випадку позивача, наявність, чи відсутність в її діях складу злочину, то законом це віднесено до компетенції слідчо-прокуроських органів.
Отже, інформація, поширена відповідачем, у силу наведеної конституційної норми не може вплинути на право позивача вважатися невинуватим, поки його вину не буду доведено в установленому законом порядку. Захист честі і гідності у цьому випадку може бути реалізовано шляхом надання іншої точки зору, наприклад шляхом реалізації права на відповідь.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 757/25649/17-ц (провадження № 61-30201св18).
Верховний Суд враховує, що висвітлена у відеоматеріалі інформація містить відомості про події, що мають суспільне значення та викликають суспільний резонанс, оскільки стосуються питань громадського правопорядку. Тому суспільство має бути обізнаним та ознайомленим з такою інформацією, а таке поширення інформації відповідає практиці застосування ЄСПЛ статті 8 Конвенції. Указане не є порушенням презумпції невинуватості (статті 62 Конституції України).
При цьому, колегія суддів приймає до уваги правовий висновок, що міститься у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 646/2173/21 (провадження № 61-3116св23), відповідно до якого не підлягає спростуванню інформація, отримана під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, оскільки законом встановлений інший порядок оскарження такої інформації (її дослідження здійснюється під час досудового розслідування у відповідному кримінальному провадженні).
Крім того, колегія суддів Верховного Суду вважає, що в інформації, поширеній відповідачем, про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину не зазначається й не стверджується. Вказана інформація носить узагальнюючий характер з приводу даних, отриманих під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, а викладені Генеральним прокурором факти не є такими, що дискредитують позивача.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що позивач не довів протиправності дій відповідача та, відповідно, порушення його особистих немайнових прав внаслідок поширення Генеральним прокурором оспорюваної інформації.
Суди попередніх інстанцій не врахували наведеного, у зв`язку з чим дійшли помилкових висновків про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Згідно із статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку  із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Позивачем заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру.
 
Відповідно до підпункту 5 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації фізичної або юридичної особи, а саме: позовної заяви немайнового характеру, ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
 
Станом на 01 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був встановлений у розмірі 1 921,00 грн.
 
Таким чином, сума судового збору, яка підлягала сплаті при звернення до суду першої інстанції з позовною заявою дорівнювала 1 536,80 грн (1 921 х 0,4) х 2).
 
Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
 
Розмір судового збору, який підлягав сплаті при подачі апеляційної скарги становив 2 305, 20 грн (150% від 1 536,80 грн).
 
За подачу апеляційної скарги Офіс Генерального прокурора сплатив 4 110,00 грн.
 
Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.
 
Розмір судового збору, який підлягав сплаті при подачі касаційної скарги становив 3 073,60грн (200% від 1 536,80 грн).
За подачу касаційної скарги Офіс Генерального прокурора сплатив 5 480,00 грн.
З огляду на те що суд касаційної інстанції задовольняє касаційну скаргу, скасовує прийняті у справі судові рішення та ухвалює нове судове рішення про відмову у позові, з  ОСОБА_1 на користь Офісу Генерального прокурора підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги в сумі 2 305,20 грн та за подання касаційної скарги в сумі 3 073,60 грн, а всього - 5 378,80 грн.
При цьому слід вказати, що на підставі пункту 1 частини першої статті 7 Закону «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
 
Згідно частини другої статті 7 Закону України «Про судовий збір» у  випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуОфісу Генерального прокурора задовольнити.
 
Рішення Печерського районного суду м.Києва від 03 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2022 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа - Генеральний прокурор України Луценко Юрій Віталійович, про захист честі, гідності та ділової репутації,  відмовити. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Офісу Генерального прокурора 5 378,80 грн судового збору, сплаченого відповідачем за подання апеляційної та касаційної скарг.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                             А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
В. М. Коротун
 
М. Ю. Тітов