Номер провадження: 22-ц/813/548/23 
Справа № 519/724/16-ц
Головуючий у першій інстанції Барановська З.І.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 20 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування приміщенням квартири та вселення, -
В С Т А Н О В И В:

02 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування приміщенням квартири та вселення, який уточнив та просив суд: встановити порядок користування приміщеннями – трьохкімнатною квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до якого: у володіння та користування позивача передається житлова кімната площею 12,6 кв.м та лоджія площею 4,09 кв.м, а вбиральню, ванну кімнату, коридор та кухню залишити у спільному користуванні співвласників та усунути перешкоди у користуванні даною квартирою шляхом вселення позивача до даної квартири. 
В обґрунтування позовних вимог вказано, що у спільній частковій власності позивача та відповідачів - колишньої дружини ОСОБА_1 , сина ОСОБА_5 та доньки ОСОБА_3 по 1/4 частки у кожного, знаходиться вказана квартира, в якій позивач та відповідачі проживали разом, в тому числі і після розірвання шлюбу із дружиною. 29.08.2016 позивач, повернувшись з відпочинку в санаторії, не зміг потрапити до квартири, у зв`язку зі зміною колишньою дружиною замків вхідних дверей. Він був вимушений викликати на місце наряд поліції Южненського ВП Комінтернівського ВП ГУНП в Одеській області та звернутись до поліції із заявою, яка була зареєстрована в ЖЄО за №2159. Потрапити до квартири він не може по теперішній час, у зв`язку із відмовою колишньої дружини пустити його в квартиру, а тому тимчасово проживав за іншою адресою у батьків. Крім того, зазначив що, на теперішній час в квартирі фактично не проживають, а ні син ОСОБА_4 , який виїхав на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки, а ні донька ОСОБА_3 , яка навчається на стаціонарі в Київському політехнічному інституті імені Ігоря Сікорського, а ні колишня дружина ОСОБА_1 , яка у 2018 році придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та працює в м. Києві у ТОВ «МЕНС САНА» провізором-косметологом.
Рішенням Южного міського суду Одеської області від 20 липня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. 
Суд усунув перешкоди в здійсненні права власності ОСОБА_2 відносно 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 шляхом вселення ОСОБА_2 у квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Вселено ОСОБА_2 у квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Встановлено порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 :
-виділити ОСОБА_2 в користування кімнату площею 12,6 кв.м,
-кімнату площею 16,90 кв.м, кімнати площею 7,4 кв.м, залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
-ванну кімнату площею 2,50 кв.м, вбиральню площею 1,00 кв.м, коридор площею 8,20 кв.м, кухню площею 9,20 кв.м залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ..
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Южного міського суду Одеської області від 20 липня 2020 року та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
 
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання призначене на 14 вересня 2023 року до апеляційного суду не з`явилась, про розгляд справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчить рекомендовані повідомлення про направлення судових повісток. 
 
Направлена відповідачу ОСОБА_4 , за адресою:  АДРЕСА_3 , судова повістка про виклик до апеляційного суду на 14 вересня 2023 року повернулась до суду з довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання».
 
Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_4 неодноразово отримував направлену йому поштову кореспонденцію апеляційного суду, в тому числі судові повістки про виклик до апеляційного суду. 05 липня 2021 року ОСОБА_4 надав суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, крім того просив задовольнити апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 95, 98, 107, 114).
 
Таким чином, вищевстановлені обставини свідчать про обізнаність відповідача ОСОБА_4 про наявність даної цивільної справи в проваджені Одеського апеляційного суду та судового розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 20 липня 2020 року, яку він крім того підтримав та просив задовольнити.
 
Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».
Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.
У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, апеляційного суду.
 
Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року по справі №496/4633/18 (провадження №61-11723св22).
 
Таким чином, оскільки судова повістка про виклик до суду була направлена відповідачу ОСОБА_4 листом рекомендованою кореспонденцією на дійсну його адресу, яку він самостійно зазначив як адресу листування, та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача ОСОБА_4 про дату, час та місце розгляду справи.
13 вересня 2023 року від відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про оголошення перерви в слуханні справи, в якій вона вказує, що випадково дізналась про призначення розгляду справи на 14.09.2023, та оскільки вона не є фахівцем в галузі права, має намір укласти договір про надання правової допомоги із адвокатом, що займе певний час.
 
13 вересня 2023 року від відповідача ОСОБА_1 та її представника адвоката Шкодіної Л.В. надійшли клопотання про оголошення перерви в розгляді справи, в яких вказано, що між ОСОБА_1 та адвокатом Шкодіною Л.В. був укладений договір про надання правничої допомоги – 12 вересня 2023 року, у зв`язку із чим просять відкласти розгляд справи та надати матеріали справи для ознайомлення.
 
Однак, розглянувши вищезазначені клопотання, колегія суддів приходить до висновку про недоцільність відкладення розгляду справи та вважає, що у задоволенні клопотань слід відмовити, з огляду на наступне. 
Згідно із ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
Матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_3 неодноразово отримувала направлену їй поштову кореспонденцію апеляційного суду, в тому числі судові повістки про виклик до апеляційного суду. Крім того, 05 липня 2021 року ОСОБА_3 надала суду заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, крім того просила задовольнити апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 96-97, 106, 112).
Таким чином, встановлені обставини свідчать про обізнаність відповідача ОСОБА_3 про наявність даної цивільної справи в проваджені Одеського апеляційного суду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 20 липня 2020 року, яку вона підтримала та просила задовольнити.
 
Тому, посилання ОСОБА_3 про те, що вона випадково дізналась про призначення розгляду справи на 14.09.2023 та бажання укласти договір про надання правової допомоги із адвокатом, не приймаються до уваги апеляційним судом, оскільки свідчать про зловживання своїми процесуальними правами. Достовірно знаючи про розгляд даної справи в апеляційному суді ОСОБА_3 , в разі достатньої зацікавленості, мала достатньо часу для укладання договору про надання правової допомоги із адвокатом.
 
Щодо посилання представника ОСОБА_1 – адвоката Шкодіної Л.В. про відкладення розгляду справи та надання часу для ознайомлення із матеріалами справи, слід зазначити наступне.
 
Так, апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 20 липня 2020 року тривалий час знаходиться в провадженні Одеського апеляційного суду, а саме з 03 листопада 2020 року, тому ОСОБА_1 мала достатньо часу, в разі необхідності та достатньої зацікавленості в розгляді справи, надати суду додаткові докази чи клопотання, мала можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї правової позиції по справі.
 
ОСОБА_1 , як ініціатор перегляду даної справи в апеляційному порядку зобов`язана цікавитись відомим їй провадженням, не ухилятись від отримання інформації про рух справи та не допускати свідомих маніпуляцій для затягування судового процесу.
Заміна, за ініціативою сторони, представника за короткий проміжок часу до дати призначеного слухання та/або не передача новому представнику всіх матеріалів необхідних для здійснення представництва – не може бути визнано само по собі поважною причиною і не має наслідком безумовне відкладення розгляду справи або оголошення перерви у розгляді справи.
Необхідними передумовами ефективного судочинства є добросовісне використання учасниками справи процесуальних прав (недопущення зловживання цими правами), добросовісне виконання встановлених законом обов`язків, дотримання всіма суб`єктами судового провадження етичних норм. Здійснюючи свою діяльність на професійній основі судді та адвокати зобов`язані демонструвати і пропагувати високі стандарти процесуальної поведінки.
 
Вказане відповідає Правилам організації ефективного цивільного судочинства, що розроблені на підставі ст. ст. 1, 3, 55, 131-1, 131-2 Конституції України, ст. 6 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суддями пілотних судів Одеської області, адвокатами Ради адвокатів Одеської області та прокурорами прокуратури Одеської області в рамках міжнародного проекту «Суд, громадяни, суспільство, держава: співпраця заради змін».
 
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.
Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та те, що сама по собі неможливість брати участь у судовому засіданні не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів, які належним чином повідомлені про дату судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача та позивача ОСОБА_2 , який заперечував в задоволенні апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).
Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно із частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Матеріалами справи встановлено, що в спільній частковій власності позивача ОСОБА_2 та відповідачів ОСОБА_1 (колишня дружина позивача), ОСОБА_4 (сина) та ОСОБА_3 (доньки) по 1/4 частки у кожного знаходиться трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями довідки БТІ, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно та технічного паспорту на спільну квартиру (т. 1 а.с. 6-9).
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний на підставі рішення Южного міського суду Одеської області від 01.04.2016 (справа №519/175/16-ц) (т. 1 а.с.10).
Позивач та відповідачі проживали у спільній квартирі разом, в тому числі і після розірвання шлюбу, що не заперечується сторонами.
У позовні заяві ОСОБА_2 стверджує, що 26 серпня 2016 року повернувшись з відпочинку в санаторії, він не зміг потрапити в квартиру, у зв`язку із зміною колишньою дружиною ОСОБА_1 замків вхідних дверей. Позивач викликав наряд поліції Южненського ВП Комінтернівського ВП ГУНП в Одеській області та звернувся до поліції із заявою, яка була зареєстрована в ЖЄО за №2159, на підтвердження чого надав копії заяви, його письмового пояснення (т. 1 а.с. 11-12).
Позивач ОСОБА_2 також вказує, що потрапити до квартири він не може до теперішнього часу, у зв`язку із відмовою колишньої дружини ОСОБА_1 . На теперішній час в квартирі фактично не проживають донька ОСОБА_3 , яка навчається на стаціонарі в Київському політехнічному інституті імені І. Сікорського, що підтверджується копією довідки про навчання, та колишня дружина ОСОБА_1 , яка у 2018 році придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та працює у м. Києві в ТОВ «МЕНС САНА» провізором-косметологом, що підтверджується відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копією довідки про доходи з місця роботи відповідача, копії яких він надав до матеріалів справи.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції вірно виходив із того, що матеріалами справи та в судових засіданнях дійсно встановлені факти перешкод з боку відповідачів у користуванні спірною квартирою позивачу, між сторонами протягом значного часу тривають неприязні відносини, позивач у встановленому законом порядку набув право власності на 1/4 частини спірної квартири, зареєстрував своє право належним чином, тому має право користування жилим приміщенням, яке підлягає захисту в судовому порядку шляхом вселення його у спірну квартиру.
Суд також встановив порядок користування приміщеннями трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого: у користування позивача ОСОБА_2 передано житлова кімната площею 12,6 кв.м, а вбиральня, ванна кімната, коридор та кухня залишається у спільному користуванні співвласників. В обґрунтування чого вірно вказано, що відповідачами не запропонований суду інший порядок користування приміщеннями квартири ніж той, який запропонований позивачем, а також не надано жодних доказів неможливості встановлення порядку, на якому наполягає позивач.
Колегія суддів апеляційного суду в повній мірі погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував норми статті 391 ЦК України та дійшов законного і справедливого висновку про усунення позивачу ОСОБА_2 перешкод у здійсненні права власності та вселення його до спірної квартири, оскільки він є її співвласником та не має доступу до своєї власності через дії відповідачів.
Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що позивачем не доведений факт вчинення з боку відповідачки ОСОБА_1 будь яких перешкод в користуванні квартирою є безпідставними, оскільки спростовуються поясненнями сторін про наявність конфліктної ситуації та судових справ з приводу користування спірною квартирою та зверненням ОСОБА_2 до органів поліції з приводу протиправної поведінки ОСОБА_1 , яка полягала у ненаданні доступу до квартири.
Більш того, ОСОБА_1 підтвердила той факт, що вона дійсно зібрала речі позивача, коли останній перебував у санаторії в серпня 2016 року, та відправили їх до його батьків, ніби до закінчення розгляду справи про поділ майна подружжя та попередивши позивача про це.
Тому, доводи ОСОБА_1 відносно того, що вона не чинила будь яких перешкод позивачу в користуванні квартирою є непослідовними, оскільки як вбачається зі змісту апеляційної скарги, остання категорично заперечує проти задоволення позову ОСОБА_2 та просить суд відмовити йому у вселені в спірну квартиру АДРЕСА_1 , та встановлення порядку користування квартирою, яка є спільною власністю сторін.
Саме відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду в цій справі, а отже, остання оспорює право позивача на вселення, що свідчить про наявність зазначених у позовній заяві перешкод.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  стверджує, що позивач має інші квартири, якій йому належать однак оформлені на його батьків, однак вказане не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, яка належить сторонам на праві спільної власності. Вказані аргументи відповідача суперечать вимогам ст. 41 Конституції України та ст. 317 ЦК України. Право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , не може бути обмежене, через те, що він нібито має інші квартири, де може проживати.
Відповідач ОСОБА_1 категорично не погоджується із встановленим судом першої інстанції порядком користування квартирою, який просив встановити ОСОБА_2 , вважає його таким, що погіршує житлові умови всіх співвласників, при цьому, як вірно звернув увагу суд, іншого порядку користування квартирою ніж той, який запропонований позивачем, відповідач не запропонувала, а також не надано жодних доказів неможливості встановлення порядку, на якому наполягає позивач.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачу виділяється більше площі, ніж відповідачам, не є підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.
Відповідач ОСОБА_1 не погоджуючись із запропонованим позивачем варіантом порядку користування квартирою, не запропонувала іншого варіанту, який був би більш справедливим на її думку, також відповідач не заявляла жодних клопотань про проведення судових експертиз, з метою визначення експертом варіанту порядку користуванням спірною квартирою.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №363/928/16-ц, у даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальними, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначена правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові №6-1500цс15 від 17.02.2016, і підстав для відступлення від неї колегія суддів не знаходить.
Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22.12.1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Доводи наведені у апеляційні скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення та трактування норм матеріального права на власний розсуд.
При цьому, в п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого та справедливого висновку про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382–384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Южного міського суду Одеської області від 20 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 25 вересня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький 
  
Р.Д. Громік

                                                                                                                    А.І. Дришлюк