ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5688/23 Справа № 199/103/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л.А Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2023 року в цивільній справі номер 199/103/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини, припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року до Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини, припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. за реєстровим номером 2865,2866, належить 8/9 часток квартири АДРЕСА_1 .
Відповідачу ОСОБА_2 належить 1/9 частина цієї квартири, оскільки він звернувся до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 (колишня власниця частки спірної квартири), яка є його матір`ю, і померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте свідоцтво про право на спадщину ним не оформлено. 
В спірній квартирі він проживає зі своєю сім`єю, вона знаходиться в повному його розпорядженні. Права позивачки щодо користування спірною квартирою не визнає.
Позивачка просила суд встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на 1/9 частку цієї квартири з одночасним припиненням права відповідача на цю частку з компенсацією йому ринкової вартості 1/9 частки квартири в розмірі 90253,89 грн.
Ухвалою судді Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.01.2022 року позовна заява направлена за підсудністю Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини, припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності – відмовлено. 
Повернуто ОСОБА_1 сплачену на депозитний рахунок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська згідно з квитанцією №0.0.2584575282.1 від 21.06.2022 року 
грошову суму в розмірі 90253,89 грн. 
Із вказаним судовим рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.04.2023 року у справі №199/103/22 та прийняти нове, яким задовольнити вимоги в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача. 
Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, так як його винесено з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.
Суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо проживання у квартирі, яка є предметом спору нібито дитини. Дане твердження суду взагалі не підтверджено будь-якими доказами та є міркуванням. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції не було прийнято до увагу той факт, що при розгляді справи щодо припинення права на частку у праві спільної власності, необхідно враховувати принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. 
Судом першої інстанції взагалі було проігноровано принцип рівності прав та фактично знехтуване право позивачки щодо можливості користуватись своєю часткою та право на викуп відповідної частки у відповідача. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про припинення права на частку шляхом сплати відповідачеві вартості частки, суд першої інстанції послався на нібито існування істотної шкоди відповідачеві. 
При підготовці позовної заяви та зверненні до суду позивачкою було замовлено звіт про незалежну оцінку ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 , у відповідності до якого зазначено, що ринкова вартість зазначеної квартири складає 812285 грн, а вартість 1/9 частки квартири становить 90253,89 грн. Таким чином, вимоги позивачки жодним чином не завдають відповідачеві шкоди, у зв`язку із тим, що вартість частки, яка визначена спеціальною організацією сплачується на його користь у разі задоволення позову в повному обсязі. 
Крім того, в процесі розгляду справи, судом першої інстанції неодноразово допускалось порушення норм процесуального права, щодо неодноразового відкладення судових засідань, на які не з`являвся ані відповідач. ані його представник, які були належним чином повідомленні про дати засідань, що в свою чергу, свідчить про заздалегідь упереджене ставлення суду до позиції позивачки та фактичні намагання надати відповідачеві додаткового часу. Означене є порушенням основоположних засад цивільного судочинства, передбачених ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України.
В порушення норм матеріального права, судом першої інстанцій не було застосовано положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Юрко О.С. доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до ст. 128, 130 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідача.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 08.11.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., зареєстрованого в реєстрі за номерами 2865, 2866 належить 8/9 часток квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9-9зв, 10-10зв, том 1).
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в спірній квартирі з 17.08.2000 року, позивачка зареєстрована в неї з 02.04.1999 року відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №002757 від 10 лютого 2021 року (а.с. 13, том 1).
Зі свідоцтва про право власності на житло від 13 серпня 1997 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 раніше належала на праві приватної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с. 14-14зв, том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с. 15, том 1).
З заяви до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори від 03.02.2020 року видно, що відповідач ОСОБА_2 звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на частину квартири АДРЕСА_1 , що залишалася після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 60зв-64зв., том 1).
Відповідно до матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину до цього часу не отримав (а.с. 45-70зв., том 1).
Згідно з квитанцією №0.0.2584575282.1 від 21.06.2022 року позивачкою ОСОБА_1 внесено на депозитний рахунок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська грошові кошти в розмірі 90253,89 грн, що є ринковою вартістю 1/9 частки спірної квартири відповідно до звіту про незалежну оцінку від 04.02.2020 року (а.с. 17-18, том 1).
До матеріалів справи долучено технічний паспорт на спірну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 11-12зв., том 1).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено, що припинення права відповідача на 1/9 частку спірної квартири не завдасть істотної шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та 
розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно з ч. 1, 3, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. 
Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України, розпоряджається своїм 
майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
Приписами статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно зі статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. 
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Отже, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених підпунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
У постанові від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відсутність у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пп.1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених підпунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.
Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені 
інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».
Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990).
Gillow v. the U.K. від 24.11.1986).
Пункт 2 цієї статті Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 08.11.2021 року належить 8/9 часток квартири АДРЕСА_1 .
Позивачка ОСОБА_1 зареєстрована в спірній квартирі з 02.04.1999 року, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований – з 17.08.2000 року.
Зі свідоцтва про право власності на житло від 13 серпня 1997 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 раніше належала на праві приватної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
Після її смерті відповідач ОСОБА_2 звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на частину квартири АДРЕСА_1 , що залишалася після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позивачка ОСОБА_1  вважала, що частка відповідача ОСОБА_2  є незначною,  сумісне проживання неможливе через неприязні стосунки між ними, а тому просила припинити його право власності на вказану частку з виплатою компенсації за неї, яка відповідно до звіту про оцінку майна від 04.02.2020 року становить 90253,89 грн.
Згідно з квитанцією №0.0.2584575282.1 від 21.06.2022 року позивачкою ОСОБА_1 внесено на депозитний рахунок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська грошові кошти в розмірі 90253,89 грн, що є ринковою вартістю 1/9 частки спірної квартири відповідно до звіту про незалежну оцінку від 04.02.2020 року.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України).
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
За таких обставин, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 проживав та був зареєстрований в спірній квартирі разом із померлою ОСОБА_4 на час відкриття спадщини суд першої інстанції правильно зазначив, що він вважається таким, що прийняв спадщину.
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість припинення права відповідача ОСОБА_2 на частку у спільному майні (квартирі АДРЕСА_1 ) на підставі статті 365 Цивільного кодексу України, оскільки позивачкою ОСОБА_1 не доведено, що припинення права відповідача на 1/9 частку не завдасть істотної шкоди його інтересам та членам його сім`ї. Позивачкою не спростовано докази, що в спірній квартирі проживає, окрім відповідача, його дружина. Судом правильно враховано, що ОСОБА_2 тривалий час проживає в спірній квартирі, зареєстрований в ній з 17.08.2000 року, іншого житла не має.
Тобто, судом першої інстанції правильно встановлено, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки припиненням права відповідача ОСОБА_2 на частку у спільному майні та присудженням йому компенсації буде порушений принцип рівності прав співвласників, правовий режим спільної часткової власності та неврахуванням інтересів всіх її учасників. 
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Нових будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог суду не надано.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, які відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають. 

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2023 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді:

Повне судове рішення складено 04.12.2023 року.

Суддя: