ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року 
м. Черкаси   

Справа № 703/4050/15-ц		
Провадження № 22-ц/821/1596/23		
категорія: 301000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Василенко Л. І.,
суддів: Гончар Н. І., Фетісової Т. Л.,
секретарів: Ярошенка Б. М., Винник І. М.,
учасники справи:        
позивач – Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач –  ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 серпня 2023 року у справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, у складі: головуючого судді Биченка І. Я., повний текст рішення складено 14 серпня 2023 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року АТ КБ «Приват Банк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 22 березня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CSS0GK00000175 відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 25000 доларів США терміном до 20 березня 2027 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.
Згідно з умовами договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати. Відповідач надає позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з умовами кредитного договору.
Крім того, умовами договору передбачено, що у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує позивачу відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
Вказує, що Банк зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.
Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № GSS0GK00000175. Таким чином у порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.
Зазначає, що ОСОБА_1 станом на 09 червня 2015 року має заборгованість за кредитним договором в розмірі 99686,77 доларів США з яких: 22887,94 долари США - заборгованість за кредитом, 23004,69 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом, 4200,00 доларів США – заборгованість по комісії за користування кредитом та 49594,14 доларів США – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.
Вказану суму заборгованості Банк просив стягнути з відповідача, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 09 червня 2015 року складає 2103390 грн 85 коп. разом із судовими витратами.
07 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до Банку про захист прав споживача.
Позовні вимоги мотивував тим, що 22 березня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено спірний кредитний договір, згідно умов якого Банк надав позичальнику готівку через касу на строк до 20 січня 2027 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 25000,00 доларів США на купівлю квартири, а також у розмірі 4500,00 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% річних на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту.
Вважає, що при укладенні договору були порушені його права як споживача, зокрема положення ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживача» щодо надання інформації за кредитом, а також на те, що у кредитному договорі не міститься відомостей про загальну вартість кредиту, річну відсоткову ставку, йому не було надано окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача.
ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним пункт 7.1 кредитного договору № GSS0GK00000175 від 22 березня 2007 року та весь договір № GSS0GK00000175 в цілому.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 грудня 2015 року об`єднано зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 про захист прав споживача із первісним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості.
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено. Також відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору (т. 2 а.с. 33-38).
Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року залишено без змін (т. 2 а.с. 82-86).
Постановою Верховного суду від 01 серпня 2018 року касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасовано. Справу в цій частині направлено до суду першої інстанції на новий розгляд (т.2 а.с. 128-134).
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено (т. 3 а.с. 51-58).
Постановою Черкаського апеляційного суду від 20 травня 2021 року рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 лютого 2021 року залишено без змін (т.3 а.с. 111-115).
Постановою Верховного суду України від 15 вересня 2021 року рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 лютого 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 травня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.3 а.с. 165-168).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення мотивоване тим, що строк виконання зобов`язання по кредитному договору № CSS0GK00000175 від 22 березня 2007 року, укладеним між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , у повному обсязі змінився у зв`язку з пред`явленням позовної заяви у справі № 2-989/2009 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості кредиту, тобто на 07 липня 2009 року.
Суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування кредитом та пені у строк до 07 липня 2009 року, а щодо процентів та пені, нарахованих після 07 липня 2009 року, суд відмовив за безпідставністю.
Судом першої інстанції досліджено виписку по рахунку, за кредитним договором № CSS0GK00000175 від 22 березня 2007 року, за період з 22 березня 2007 року по 18 січня 2022 року та розраховано, що заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту, станом на 09 червня 2015 року, становила 22887,94 доларів США, станом на 07 липня 2009 року за відсотками в сумі 3961,48 доларів США та пенею в сумі 1334,11 доларів США, проте в період часу з 09 червня 2015 року по 18 січня 2022 року відповідачем сплачено близько 52341,63 доларів США на погашення заборгованості та 3050 грн комісії, що значно перевищує загальну суму боргу.
Суд виходив з того, що відсутні підстави для стягнення на користь позивача заборгованості по комісії в розмірі 4200 доларів США.
Щодо позовної давності, то суд дійшов висновку, що сплачуючи до 27 червня 2015 року кошти на погашення кредитної заборгованості відповідач вчиняв дії що свідчать про визнання ним свого боргу. Оскільки з даним позовом Банк звернувся до суду 21 липня 2015 року, позивачем не було пропущено визначений законом строк позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Вважаючи незаконним та необґрунтованим рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 серпня 2023 року, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити, стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 22.03.2007 у розмірі 20679,20 доларів США.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір за подачу позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції повинен був стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 20679,20 доларів США, як різницю між сумою боргу установленою рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та платежами здійсненими після ухвалення рішення суду.
Вказує, що заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07.07.2009 у справі № 2-989/2009, визначена заборгованість відповідача перед Банком у розмірі 26060,94 доларів США, хоча й зазначено лише її еквівалент у резолютивній частині судового рішення.
Вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що в період часу з 09.06.2015 по 18.01.2022 відповідачем сплачено близько 52341,63 долари США на погашення заборгованості та 3050 грн комісії, а відповідач не надав доказів сплати Банку 52341,63 доларів США.
Вказує, що згідно виписки, за період після ухвалення рішення у справі № 2-989/2009, відповідачем сплачено 5381,74 долари США.
Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що кредитор має право на стягнення заборгованості незалежно від реалізації предмета іпотеки/застави, оскільки рішенням суду про звернення стягнення встановлено вже наявність порушеного права, невиконаних зобов`язань та встановлено розмір наявної у боржника заборгованості.

05 жовтня 2023 року ОСОБА_1 надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу в якому просив суд відмовити позивачу у задоволенні його вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Просив поновити строк на подачу відзиву у зв`язку із його перебуванням на військовій службі, а з текстом ухвали ознайомився 02.10.2023.
Зазначає, що матеріали справи № 2-989/2009 знищені за закінченням терміну зберігання, проте із самого заочного рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07.07.2009 вбачається, що Банк звернув стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за кредитним договором на суму 26060,94 долари США станом на 12.08.2008, з яких 24896,30 долари США основна сума боргу за кредитом, 1005,22 долари США відсотки, 100 долари США- комісія, 59,42 долари США – пеня.
Наведене рішення вступило в законну силу, в результаті чого позивач отримав виконавчий лист та відкрито виконавче провадження.
Вважає, що позивач не погодився із судом першої інстанції в частині відмови стягнути основну суму заборгованості (тіло кредиту), яка була встановлена у заочним рішенням у 2009 році, але у розмірі 20679,20 долари США. При цьому розрахунок основної суми заборгованості за кредитом є необґрунтованим. Отже, є підстави для відмови в задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю.
На думку ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду з даним позовом поза межами строків позовної давності.

Фактичні обставини справи

22 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно якого Банк надав позичальнику готівку через касу на строк до 20 січня 2027 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 25000 доларів США на купівлю квартири, а також 4500 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % річних на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту (т. 1 а.с. 9-12).
Відповідно до пункту 7.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 11).
Заочним рішенням Смілянського міськрайнного суду Черкаської області від 07 липня 2009 року у справі за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору від 22 березня 2007 року в сумі 200 669,24 грн задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом її продажу ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_1 із зазначеної квартири із зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України (т. 1 а.с. 71).
Вказане рішення є чинним, в матеріалах справи відсутні будь-які дані про стан його виконання.
Сума боргу станом на 07 липня 2009 року визначена заочним рішенням Смілянського міськрайнного суду Черкаської області від 07 липня 2009 року та становить 26060,94 доларів США. При цьому в рішенні не детелізовано який розмір тіла кредиту та відсотків підлягає стягненню (т. 1 а.с. 71).
Згідно з випискою по рахунку ОСОБА_1  за період з 01 січня 2009 року по 09 червня 2015 року за вказаний період відповідачем вносилися проплати в рахунок погашення заборгованості за кредитними зобов`язаннями (ч. 1 ст. 264 ЦК України): 21 грудня 2011 року - 0,15  дол. США, 06 січня 2012 року - 93,42 дол. США, 03 березня 2012 року  - 530,47 дол. США, 14 березня 2012 року – 1,22 дол. США, 27 березня 2012 року - 530 дол. США, 29 травня 2012 року - 450 дол. США, 02 липня 2012 року - 307 дол. США, 27 серпня 2012 року – 330 дол США, 01 жовтня 2012 року - 500 дол. США, 30 жовтня 2012 року - 80 дол. США, 30 листопада 2012 року - 330 дол США, 28 лютого 2013 року – 100 дол. США, 04 квітня 2013 року - 300 дол. США, 23 жовтня 2013 року - 0,08 дол. США, 28 серпня 2014 року - 300 дол США, 01 жовтня 2014 - 300 дол. США, 30 жовтня 2014 року - 300 дол. США, 29 листопада 2014 року – 253,51 дол. США, 30 грудня 2014 року - 120 дол. США, 02 лютого 2015 року - 140 дол. США, 30 березня 2015 року - 85 дол. США, 13 червня 2016 року – 229 дол. США, 16 червня 2015 року – 1,89 дол. США, 27 червня 2015 року – 100 дол. США, що загалом складає 5381,74 дол. США (т. 1 а.с. 222-223, т. 4 а. с. 118-121).

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника скаржника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно зі ст. 13 і ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 та ч. 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення не повністю відповідає вищевказаним вимогам.
Предметом апеляційного перегляду є перегляд рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 серпня 2023 року в повному обсязі, разом з тим в апеляційній скарзі Банк просив стягнути заборгованість за кредитним договором від 22.03.2007 у розмірі 20679,20 дол. США, як різницю між визначеною судовим рішенням заборгованістю у розмірі 26060,94 дол. США та сплаченими після винесення вказаного рішення коштами у розмірі 5381,74 дол. США.
В оцінці доводів апеляційної скарги апеляційний суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ст. 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Приписами ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 цього Кодексу.
За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Кредитний договір № CSS0GK00000175 від 22.03.2007, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 , є споживчим кредитом, тому на спірні правовідносини розповсюджується дія ЗУ «Про захист прав споживачів».
Відповідно до підпункту «а» п. 2.3.3 кредитного договору від 22 березня 2007 року, Банк, на власний розсуд, має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно зі ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату.
Пунктом 2.3.7 кредитного договору № CSS0GK00000175 від 22.03.2007 погоджено, що Банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п. 7.1 даного договору, у тому числі шляхом звернення стягнення на закладне майно, при настанні умов, передбачених п. 2.3.3.
Заочним рішенням Смілянського міськрайнного суду Черкаської області від 07 липня 2009 року у справі за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № CSS0GK00000175 від 22 березня 2007 року в сумі 200669,24 грн, що становить 26060,94 дол. США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом її продажу ЗАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_1 із зазначеної квартири із зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України.
Звернувшись в суд із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивачем було змінено порядок, умови і строк дії кредитного договору від 22.03.2007 та стягнуто борг з ОСОБА_1 у розмірі 26060,94 дол. США, тому в даних охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22).
Як встановлено судом та не спростовано позивачем, Банк не звертався до боржника із позовом про стягнення з нього процентів за порушення грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України.
Крім того, вказаним кредитним договором встановлено, зокрема, сплату позичальником Банку комісії (п. 3.3, 7.1 кредитного договору), відповідно до розрахунку заборгованості, позивачем нарахована заборгованість по комісії, яка становить 4200 доларів США.
Апеляційний суд зазначає, що положення спірного кредитного договору 22.03.2007 про сплату на користь Банку комісій є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч. 3 ст. 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
На ряду з цим, Верховний Суд у постанові від 01 серпня 2018 року у даній справі наголосив, що наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки за умов неповернення кредитних коштів, не позбавляє Банк права на звернення до суду на загальних підставах з вимогою до відповідача про стягнення на свою користь суми боргу за кредитним договором, зокрема, щодо стягнення тієї частини позики, що підлягає сплаті, у межах позовної давності за кожним із платежів.
Наявність судового рішення за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.
Вказана правова позиція Верховного Суду є сталою і незмінною та неодноразово викладалася у його постановах, зокрема у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 705/2298/15-ц (провадження № 61-10593св18) та від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546цс19).
В судовому засіданні представник позивача пояснив, що предмет іпотеки не реалізовано та кошти від продажу квартири, станом на час розгляду справи, позивачем не отримано та не враховано в рахунок погашення заборгованості.
Вказана обставина відповідачем не спростована. Доказів, на підтвердження звернення стягнення на предмет іпотеки не надано.
Тому доводи сторони відповідача щодо подвійного стягнення не заслуговують на увагу.
Дослідивши виписку по рахунку за кредитним договором від 22 березня 2007 року за період з 22 березня 2007 року по 18 січня 2022 року, розраховано, що відповідачем було внесено кошти на погашення кредитної заборгованості в загальній сумі 5381,74 дол. США, що невірно враховано судом першої інстанції.
Зазначена виписка є належним доказом отримання та користування відповідачем кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитної картки в т.ч. погашення заборгованості.
Враховуючи сплачену ОСОБА_1 суму коштів в погашення кредиту від 22.03.2007 після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, розмір боргу ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПривтБанк» складає 20679,20 доларів США (26060,94 - 5381,74).
Щодо клопотання сторони відповідача про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності суд апеляційний суд виходить з наступного.
Так, відповідно ч. 1 ст. 251 та ст. 253 ЦК України строком є певний період часу, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Загальна позовна давність згідно ч. 1 ст. 256 та ч. 1 ст. 257 ЦК України є строком, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу і встановлена тривалістю у три роки.
Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених ст. ст. 253-255 ЦК України.
Отже, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). 
Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.
У постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15 Верховним Судом України сформульовано висновок про те, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя - протягом шести місяців (ч. 4 ст. 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.
Апеляційний суд враховує, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 вказаної статті).
Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.
При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі №437/2726/13-ц, та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №761/16994/16 та від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що звернення Банку до суду 07 липня 2009 році з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від способу такого стягнення змінює строк дії кредитного договору.
Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 липня 2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчено такі зміни.
Тож, пред`явивши позов про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у повному розмірі, Банк змінив строк виконання основного зобов`язання із 20 березня 2027 року на 07 липня 2009 року, що є підставою для початку відліку позовної давності для пред`явлення вимоги про стягнення кредитної заборгованості.
Як вбачається з наданої суду виписки по рахунку, відповідач після 07 липня 2009 року продовжував сплачувати заборгованість за кредитним договором, при цьому здійснивши останній платіж по погашенню кредитної заборгованості 27 червня 2015 року.
Таким чином, сплачуючи кошти на погашення кредитної заборгованості, відповідач вчиняв дії що свідчать про визнання ним свого боргу.
Тому згідно зі ст. 264 ЦК України позовна давність за цими правовідносинами щоразу переривалася.
З даним позовом Банк звернувся до суду 21 липня 2015 року, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції суду, отже позивачем не було пропущено визначений законом строк позовної давності звернення до суду із позовом про стягнення боргу, а саме 20679,20 доларів США.
Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно п. 4 ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат.
У зв`язку із скасуванням рішення суду першої інстанції та часткового стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір за подачу позову, апеляційних та касаційних скарг, пропорційно задоволених позовних вимог у розмірі 6289,99 грн.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.
Рішення  Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 серпня 2023 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу – задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 22.03.2007 у розмірі 20679,20 доларів США.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 6289,99 грн судового збору за подачу позову, апеляційних та касаційних скарг.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 06 грудня 2023 року.

Головуючий                                                                                            Л. І. Василенко

Судді:                                                                                                        Н. І. Гончар

Т. Л. Фетісова