ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/9101/23	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/982/23 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Хома М. В., Храпак Н. М., 
з участю секретаря - Іванюта О.М. 
сторін:
представника пелянта — Моленя Р.Б.,
позивача — ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/9101/23 за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 липня 2023 року (ухвалене суддею Позняком В.М., повний текст якого складено 28 липня 2023 року) в справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з виплати нарахованої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:
У травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі — ФОП ОСОБА_4 ) про стягнення заборгованості з виплати нарахованої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування заявлених вимог позивач покликався на те, що наказом ФОП ОСОБА_4 № 46 від 25 листопада 2022 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів. 26 листопада 2022 року між сторонами оформлено трудовий договір. 22 лютого 2023 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади та повідомлено у месенджері «Viber», що сума виплат по заробітній платі за лютий 2023 року складає 17173 грн. Станом на день звернення до суду із позовною заявою відповідач не виплатив позивачу належні йому при звільненні суми у строки, визначені ст.116 КЗпП України, не надав довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату, але повідомив про таку у месенджері «Viber». Крім цього, оскільки відповідачем на день звільнення його з роботи в повному обсязі не проведено остаточний розрахунок, останній несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України. Відтак, він має право на одержання від відповідача виплат середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. При цьому, його середньоденний заробіток за два останні місяці становить 454.55 грн, а кількість днів затримки розрахунку при звільненні – 62. Тому середній заробіток, який підлягає до сплати за затримку повного розрахунку при звільненні становить 28181.82 грн.
У зв`язку з наведеним просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 липня 2023 року позов задоволено.
Стягнуто із ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 17173.00 грн заборгованості по заробітній платі.
Стягнуто із ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 28181.82 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 22 травня 2023 року.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 2000 грн витрат на правничу допомогу.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1073.60 грн судового збору.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ФОП ОСОБА_4 - адвокат Молень Р.Б. подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно наявного у справі скріншоту повідомлень із месенджера «Viber», якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, відправником повідомлень є особа, зазначена як «Іралогіст», а не відповідач. Тому такий доказ не підтверджує письмове повідомлення позивача про нараховану заробітну плату відповідачем, а отже сума у зазначеному повідомленні не може вважатись сумою, нарахованою працівникові при звільненні та яка підлягає до сплати у порядку, встановленому ст.116 КЗпП України.
Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, що містять інформацію щодо виплат відповідача, здійснених позивачу за останні два місяці, що передували місяцю, у якому його було звільнено, зокрема за січень 2023 року. Висновок суду про те, що загальна сума виплат позивачу за останні два місяці становить 20000 грн не підтверджений жодними доказами та є необґрунтованим.
У зв`язку з наведеним просить скасувати заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 липня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.
В судовому засіданні представник апелянта — адвокат Молень Р.Б. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені у ній.
Позивач ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
Згідно наказу №46 від 25 листопада 2022 року ФОП ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_1 з 26 листопада 2022 року прийнятий з укладенням трудового договору на посаду водія автотранспортних засобів з посадовим окладом 10000.00 грн.
Згідно умов трудового договору від 26 листопада 2022 року, укладеного між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , роботодавець зобов`язується оплачувати працю працівника у розмірі 10000 грн на місяць (п.3); час виконання робіт установлюється - 40 год. в тиждень згідно змінного графіка (п.4); вихідні дні надаються – 2 дні в тиждень згідно графіка (п.5).
22 лютого 2023 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади водія автотранспортних засобів у ФОП ОСОБА_4 та повідомлено у месенджері «Viber», що сума виплат по заробітній платі за лютий 2023 року складає 17173 грн.
ФОП ОСОБА_4 довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату за вказаний період позивачу надано не було.
Як вбачається з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу – ОСОБА_1 , у листопаді-грудні 2022 року страхувальником, яким сплачувалися страхові внески за застраховану особу - ОСОБА_1 , був ОСОБА_4 . Сума заробітку за грудень 2023 року (за 31 день трудових відносин) становить 10000 грн.
Вказана сума заробітку ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_4 за грудень 2022 року підтверджується також Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 13 квітня 2023 року.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи апеляційний суд виходить з наступного.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України).
Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої та другої статті 116 цього Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Період затримки розрахунку при звільненні – це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.
Відповідно до абзацу третього пункту другого розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно абзацу першого пункту восьмого розділу IV вищевказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно абзацу другого пункту восьмого розділу IV вищевказаного Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачем ФОП ОСОБА_4 нараховано, але не виплачено ОСОБА_1 станом на день звільнення заробітну плату, яка підлягала виплаті у день звільнення позивача 22 лютого 2023 року, однак не виплачена станом на день звернення до суду із даним позовом.
Заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 17173 грн, що підтверджується повідомленням від 05 березня 2023 року у месенджері «Viber». Також у вказаному повідомленні детально розписано, з чого складається вказана сума (добові витрати, отримані кошти, фрахт, простій). Також у даному повідомлені ОСОБА_1 повідомлено, що він звільнений з 22 лютого 2023 року.
Жодних належних та допустимих доказів в спростування вказаних обставин відповідачем суду не представлено, а тому апеляційний суд вважає їх підтвердженими. 
Крім того, ФОП ОСОБА_4 не надано до суду свого розрахунку заборгованості. Більше того, представник апелянта не зміг усно проінформувати суд апеляційної інстанції, яка саме була сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 станом на день його звільнення, оскільки у ФОП ОСОБА_4 відсутній бухгалтер.
Разом з тим розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 суд визначає шляхом ділення загальної суми виплат позивача за останні два місяці, які становлять 20000 грн, на кількість робочих днів за вказаний період (20000 / 44 = 454.55 грн). Відтак, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 454.55 грн.
Період прострочення становить 62 робочі дні (з 23 лютого 2023 року по 22 травня 2023 року). Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за цей період становить 28182.10 грн.
Таким чином, враховуючи принцип диспозитивності, позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення шляхом стягнення з ФОП ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 лютого 2023 року по 22 травня 2023 року в розмірі 28181.82 грн.
Доводи апелянта про те, що скріншот письмового повідомлення із месенджера «Viber» є неналежним доказом колегія суддів відхиляє, оскільки в повідомленні було детально розписано дати, ціни та маршрут ОСОБА_1 та останнього повідомлено про його звільнення з роботи. В судовому засіданні представник апелянта не надав суду жодної інформації про відношення ФОП ОСОБА_4 до повідомлень від особи «Іра логіст», лише вказав, що така особа в нього офіційно не працює.
Твердження апелянта про відсутність доказів щодо здійснених ФОП ОСОБА_4 ОСОБА_1 виплат за січень 2023 року суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки згідно умов трудового договору від 26 листопада 2022 року роботодавець зобов`язується оплачувати працю працівника у розмірі 10000 грн на місяць. Більше того, представник апелянта не зміг усно проінформувати суд апеляційної інстанції яка саме була заробітна плата ОСОБА_1 за січень 2023 року.
Вищевказана поведінка зі сторони ФОП ОСОБА_4 , на думку апеляційного суду, свідчить про невиконання вимог п.п.4, 5 ч.2 ст.43 ЦПК України, оскільки відповідач, як роботодавець, повинен достеменно володіти інформацією щодо нарахування та виплат по заробітній платі позивача в період перебування останнього з ним в трудових правовідносинах.
Колегія суддів не приймає до уваги долучені до апеляційної скарги ксерокопії податкової звітності, оскільки такі документи не буди предметом дослідження в суді першої інстанції, а також не заявлялося клопотання про їх долучення в суді апеляційної інстанції. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Задовольняючи позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 липня 2023 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Дата складення повного тексту постанови — 14 грудня 2023 року.

Головуючий                                                                        О.З. Костів
Судді:                                                                                М. В. Хома
                                                                                       Н.М. Храпак