ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року 
м. Київ

справа №344/2001/15-а
адміністративне провадження № К/990/18160/23  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Рибачука А.І.,
суддів: Стеценка С.Г.,  Берназюка Я.О., 
розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами в суді касаційної інстанції адміністративну справу № 344/2001/15-а
за позовом Гаражного кооперативу (далі - ГК) «Соколи» до Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області (далі - Івано-Франківська міськрада), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Вовчинецької сільської ради Івано-Франківської області (далі - Вовчинецька сільрада), про визнання нечинним рішення, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою  ГК «Соколи» на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.07.2015, ухвалену у складі головуючого судді Польської М.В.
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.03.2023, ухвалену судом у складі колегії суддів: головуючого судді: Онишкевича Т.В., суддів: Іщук Л.П., Шевчук С.М.,
УСТАНОВИВ:
РУХ СПРАВИ:
1. 11.02.2015 ГК «Соколи» звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив визнати нечинним та скасувати рішення Івано-Франківської міськради від 08.08.2013 №1191-37 «Про погодження межі між м. Івано-Франківськ та                    с. Вовчинець».
Позов обґрунтовано тим, що оспорюваним рішенням погоджено межу с. Вовчинець. При цьому, у пояснювальній записці до проекту землеустрою щодо встановлення межі с. Вовчинець Вовчинецької сільради згадуються суб`єкти господарювання та належні їм об`єкти, інтереси яких враховано при зміні меж с. Вовчинець, однак не згадуються підприємства та суб`єкти господарювання, розташовані на землях м. Івано-Франківська, які повинні перейти до                    с. Вовчинець згідно із цим рішенням та проектом землеустрою, зокрема наявність діючого            ГК «Соколи» та майна його членів, що є втручанням в діяльність ГК «Соколи».
Позивач зазначив, що погодження межі між містом і селом не входить до повноважень міської ради. Вважає, що погодженню підлягає не межа, а проект землеустрою. При цьому в проекті землеустрою не враховано інтереси позивача, а саме яким чином буде використовуватись земельна ділянка площею 6 га, на якій здійснює свою діяльність ГК «Соколи» після переходу її до с. Вовчинець.
Також позивач вказав, що зміна меж міста Івано-Франківська призведе до певної невизначеності, оскільки державну реєстрацію ГК «Соколи» здійснено в м. Івано-Франківськ, а майно (гаражі членів кооперативу) буде адміністративно знаходитись в с. Вовчинець.
На думку позивача, оскаржуване рішення позбавляє гаражний кооператив можливості користуватись земельною ділянкою, а власників гаражів - можливості реалізовувати своє право власності на них.
2. Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області постановою від 31.07.2015 відмовив у задоволенні позовних вимог.
3. При новому розгляді Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 21.03.2023 залишив без змін постанову суду першої інстанції.  
4. 17.05.2023 ГК «Соколи» звернувся до Верховного Суду із касаційною  скаргою, у якій просить скасувати постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.07.2015 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.03.2023, ухвалити нове судове  рішення - про задоволення позовних вимог, з підстав, визначених пунктами              1, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 
5. Верховний Суд ухвалою від 07.07.2023 поновив ГК «Соколи» строк на касаційне оскарження постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.07.2015 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі №344/2001/15; відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
6. У справі, яка розглядається суди встановили, що згідно із проектом землеустрою, виготовленим ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», оспорюваним рішенням Івано-Франківської міськради від 08.08.2013 № 1191-37 «Про погодження межі між м. Івано-Франківськ та с. Вовчинець» було погоджено межу між м. Івано-Франківськ та с. Вовчинець.
Вказана проектна документація містить рішення Вовчинецької сільради від 23.07.2009 про встановлення межі, технічне завдання на складання проекту щодо встановлення межі та замовлення проекту землеустрою, рішення Вовчинецької сільради від 16.04.2013 про погодження проекту землеустрою.
У пояснювальній записці проекту інформація щодо збільшення площі та віднесення будь-яких земель міста до земель Вовчинецької сільради відсутня, а вказано про зменшення загальної площі облікованих земель с. Вовчинець за рахунок розбудови м. Івано-Франківська.
У 2010 році був розроблений Генеральний план с. Вовчинець та затверджений рішенням Вовчинецької сільради від 30.06.2011. Вказаним генеральним планом передбачено включення в межі села всіх земель, що знаходяться на території Вовчинецької сільради.
Водночас, рішенням Івано-Франківської міськради від 20.02.2006 (пункт 50) було передано в оренду терміном на 1 рік ГК «Соколи» земельну ділянку площею 6,3201 га по вул. Вовчинецькій, 225 для обслуговування гаражів. На виконання цього рішення 16.03.2006 між Івано-Франківською міськрадою та ГК «Соколи» було укладено договір оренди земельної ділянки, термін дії 1 рік.
ГК «Соколи» звертався до господарського суду Івано-Франківської області з позовом про визнання права на користування земельною ділянкою площею 6,2207 га шляхом зобов`язання Івано-Франківської міськради укласти додаткову угоду до договору оренди від 16.03.2006, однак постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.10.2013, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 31.03.2014, рішення господарського суду Івано-Франківської області від 16.07.2013 було скасовано та у задоволенні позовних вимог кооперативу відмовлено. При цьому судом встановлено, що  договір оренди землі припинено у зв`язку із закінченням терміну, на який він укладався.
Також ГК «Соколи» оскаржувалось у судовому порядку рішення Вовчинецької сільради від 16.04.2008 про видачу АТ «Родон» Державного акта на право власності на землю площею    6,2207 га (за договором купівлі-продажу землі), однак рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 27.09.2013, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.02.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 29.04.2014, у задоволенні позову відмовлено.
Окрім того, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.01.2014 у справі 876/1807/14, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2014, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.03.2015  та ухвалою Верховного Суду України від 27.05.2015, визнано недійсним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області Лозової Христини Олексіївни від 31.05.2013 №2766445 про проведення державної реєстрації прав власності, форма власності: приватна, розмір частки: 1/1, на гараж, що розташований: АДРЕСА_2 за суб`єктом: ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 , відкриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відкриття реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна;  зобов`язано Реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області забезпечити внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно відповідного запису про скасування державної реєстрації речових прав на гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 за суб`єктом: ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 .
ГК «Соколи» не погоджуючись із рішенням Івано-Франківської міськради від 08.08.2013              №1191-37 «Про погодження межі між м. Івано-Франківськ та с. Вовчинець» звернувся до суду з цим позовом.
ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ  
7. Відмовляючи  у задоволенні позовних вимог  суд першої інстанції виходив із того, що приймаючи оспорюване рішення про погодження межі між містом та селом згідно із проектом землеустрою щодо встановлення межі села Вовчинець Вовчинецької сільради, Івано-Франківська міськрада не порушила вимог законодавства, діяла в межах наданих законом їй повноважень, як і будь-якого права позивача. В свою чергу  суд апеляційної інстанції, погодившись із висновком суду першої інстанції, також вказав й на те, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання оспорюваного рішення незаконним та його скасування не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема повернення у його володіння або користування спірної земельної ділянки, відшкодування шкоди.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
8. Касаційна скарга позивача обґрунтована, зокрема, тим, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування статті 46 Закону України від 22.05.2003 № 858-IV «Про землеустрій» (далі - Закон №858-IV) та статті 174 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №824/3130/14-а та Верховного Суду від 24.11.2020 у справі №809/563/15 та від 21.06.2018 у справі №824/3129/14-а щодо встановлення та зміни меж адміністративно-територіальних одиниць.
V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
9. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів виходить із такого.
10. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
11. Частиною першою статті 144 Конституції України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
12. Згідно із пунктом 21 частини першої статті  43 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин.
13. Відповідно до статті 10 ЗК України до повноважень районних рад у галузі земельних відносин на території району належить встановлення та зміна меж сіл, селищ, які входять до складу відповідного району.
14. Частинами першою та другою статті  174 ЗК України визначено, що рішення про встановлення і зміну меж районів і міст приймається Верховною Радою України за поданням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, Київської чи Севастопольської міської рад.
Рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ, які входять до складу відповідного району приймаються районною радою за поданням відповідних сільських, селищних рад.
15. Згідно із статтею 175 ЗК України межі адміністративно-територіальних одиниць встановлюються в порядку та відповідно до закону.
16. Частиною першою та другою статі 83 ЗК України визначено, що  землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
17. Одним із способів набуття прав на землю територіальною громадою є їх передача із земель державної власності згідно із пунктом «а» частини п`ятої статті  83 ЗК України.
18. Відповідно до частини першої статті 117 ЗК України передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні. На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.
19. При цьому, згідно із частиною другою статті  117 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність належать, зокрема, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у комунальну власність.
20. Закон № 858-IV визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання  відносин,  які виникають між органами  державної влади,  органами  місцевого самоврядування,  юридичними та фізичними особами  із  забезпечення сталого розвитку землекористування.  За правилам статті 1 цього Закону землеустрій - це сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональну організацію території адміністративно-територіальних одиниць, суб`єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил.
21. Проведення землеустрою на регіональному рівні регламентовано, зокрема, положеннями статті 46 Закону № 858-IV, згідно із частиною першою якої для встановлення або зміни меж адміністративно-територіальних утворень розробляються проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж відповідних адміністративно-територіальних утворень. 
22.  Проект землеустрою - це сукупність нормативно-правових, економічних,  технічних  документів  щодо  обґрунтування заходів з використання  та  охорони  земель,  які  передбачається  здійснити протягом 5-10 і більше років (стаття 1 Закону № 858-IV). 
23. Згідно із частиною другою статті 46 Закону № 858-IV проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних утворень розробляються для створення повноцінного життєвого середовища та створення сприятливих умов їх територіального  розвитку, забезпечення ефективного використання  потенціалу  територій із збереженням їх природних ландшафтів та історико-культурної цінності, з урахуванням інтересів власників земельних ділянок, землекористувачів, у тому числі орендарів, і затвердженої містобудівної документації.
24. Проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць включає: 
а) пояснювальну записку; б) завдання на виконання робіт; в) рішення про розроблення проекту землеустрою щодо встановлення або зміни меж адміністративно-територіальних одиниць;                г) посвідчені  в  установленому  порядку  копії генерального плану населеного  пункту, рішень  про його затвердження (у разі зміни меж населеного пункту); ґ) викопіювання із схеми землеустрою і техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальної  одиниці  (утворення),  а у разі її відсутності - викопіювання  із  проекту  формування  територій сільських, селищних рад; д)  викопіювання із кадастрових карт (планів) з відображенням існуючих (за їх наявності) та проектних меж адміністративно-територіальної одиниці; е)  експлікація  земель  в  існуючих  (за  їх  наявності) та проектних межах адміністративно-територіальної одиниці; є) опис меж адміністративно-територіальних одиниць; ж) матеріали погодження проекту; з) матеріали виносу меж адміністративно-територіальних одиниць   в  натуру  (на  місцевість) з каталогом координат  їх поворотних точок (частини третя статі 46 Закону № 858-IV).
25. Згідно із частиною четвертою статті 46 Закону № 858-IV проект  землеустрою  щодо  зміни  меж  населеного пункту може також  передбачати  пов`язані  із  цим  зміни  меж  інших суміжних адміністративних  одиниць,  якщо  прийняття  рішення  про їх зміну згідно із законом належить до компетенції одного органу.
26. Відповідно до частини шостої статті 46 Закону № 858-IV проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж сіл, селищ, міст  розробляються  за  рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради.
27. Проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальної одиниці підлягає погодженню сільськими, селищними, міськими, районними радами, районними державними  адміністраціями,  за рахунок території яких планується здійснити  розширення  її  меж.  У  разі розширення меж населеного пункту за рахунок території, яка не входить до складу відповідного району,  або  якщо районна рада не утворена, проект погоджується з Радою  міністрів  Автономної  Республіки  Крим, обласною державною адміністрацією.
У разі  встановлення  меж  міст  проект також погоджується з Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласною радою (частини восьма та дев`ята статті 46 Закону № 858-IV).
28. Частиною десятою статті 46 Закону № 858-IV визначено, що рішення про встановлення (зміну) меж адміністративно-територіальних  одиниць  є  одночасно рішенням про затвердження проектів землеустрою щодо їх встановлення (зміни).
29. Відповідно до частини тринадцятої статті 46 Закону № 858-IV складовою частиною проекту  землеустрою щодо встановлення і зміни  меж населеного пункту є перелік земельних ділянок державної власності (із зазначенням їх кадастрових номерів, місцезнаходження, площі та цільового призначення), які переходять у комунальну власність відповідної територіальної громади.
30. Аналіз наведених положень Закону № 858-IV свідчить про те, що погодженню підлягає саме проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних утворень, який розробляються для створення повноцінного життєвого середовища та створення сприятливих умов їх територіального розвитку, забезпечення ефективного  використання  потенціалу  територій із збереженням їх природних ландшафтів та історико-культурної цінності, з урахуванням інтересів власників земельних ділянок, землекористувачів, у тому числі орендарів, і затвердженої містобудівної документації.
31. При цьому, згідно із статтею 9 Закону України від 17.06.2004 № 1808-IV «Про державну експертизу землевпорядної документації» (чинного на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1808-IV) проекти щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць підлягають обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації.
32. Відповідно до пункту 3.4.2 Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему України від 03.12.2004 № 391, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21.12.2004 за № 1618/10217 (далі - Методика № 391) при проведенні державної експертизи землевпорядної документації визначаються: відповідність змісту документації вимогам законодавства України, встановленим стандартам, нормам і правилам, рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо раціонального використання і охорони земель, умов і порядку їх забудови, охорони навколишнього природного середовища, санітарно-епідеміологічного благополуччя населення, збереження культурної спадщини; відповідність змісту документації вимогам завдань на її розроблення та вимогам передпроектної документації; запропоновані землевпорядною документацією рішення щодо рекультивації порушених земель, поліпшення малопродуктивних угідь, оцінки земель тощо; еколого-економічна ефективність передбачених заходів щодо запобігання їх впливу на земельні угіддя за межами ділянки, охорони агроландшафтів; відповідність вимогам законодавства умов щодо зняття та перенесення ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) земельних ділянок у разі проведення вибіркової та добровільної державної експертизи робочих проектів землеустрою, передбачених підпунктом «з» частини другої статті 25 Закону України «Про землеустрій».
33. Пунктом 3.5.3. Методики № 391 визначено, що підготовлені висновки державної експертизи повинні зводитись до трьох можливих варіантів: землевпорядна документація в цілому відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно та погоджується (у разі необхідності погодження може обумовлюватися певними умовами щодо додаткового опрацювання окремих питань та внесення коректив, виконання яких не потребує суттєвих доробок); землевпорядна документація не в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, повертається на доопрацювання; землевпорядна документація, яка не відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється негативно і не погоджується.
34. Згідно з пунктом 3.5.7 Методики № 391 висновки державної експертизи землевпорядної документації після їх підпису експертами, керівником експертного підрозділу та затвердження керівництвом Держкомзему, Рескомзему АР Крим, обласних, Київського і Севастопольського міських головних управлінь Держкомзему, скріплені гербовою печаткою, є обов`язковими для прийняття до розгляду замовником.
35. Нормами пунктів 3.5.8 та 3.5.9 Методики №   391 визначено, що усунення зауважень та внесення виправлень, виявлених в результаті державної експертизи, здійснюють розробники землевпорядної документації та інші суб`єкти, що допустили порушення вимог чинного законодавства України, встановлених норм і правил при підготовці об`єкта державної експертизи або його окремих складових частин.
36. Контроль за усуненням зауважень державної експертизи здійснюють виконавці експертизи (експерти) чи, за їх дорученням, керівники підпорядкованих територіальних органів земельних ресурсів. Факт внесення виправлень, врахування зазначених у висновку зауважень та пропозицій посвідчується відповідним записом на висновку експертизи керівника експертного підрозділу або керівника підпорядкованого територіального органу земельних ресурсів, на якого покладено контроль за усуненням зауважень державної експертизи.
37. Відповідно до частин першої - третьої статті 35 Закону № 1808-IV результатом проведення державної експертизи є висновок державної експертизи. Висновки державної експертизи повинні містити оцінку допустимості та можливості прийняття рішення щодо об`єкта державної експертизи і враховувати соціально-економічні наслідки.
Якщо об`єкт державної експертизи підготовлений згідно з вимогами законодавства, встановленими стандартами, нормами і правилами, то він позитивно оцінюється та погоджується. У разі необхідності погодження може обумовлюватися певними умовами щодо додаткового опрацювання окремих питань та внесення коректив, виконання яких не потребує суттєвих доробок.
38. Частинами п`ятою та шостою статті 35 Закону № 1808-IV передбачено, що реалізація заходів, передбачених документацією із землеустрою та документацією з оцінки земель, види яких визначені законом, а також матеріалами і документацією державного земельного кадастру щодо об`єктів обов`язкової державної експертизи, без позитивних висновків державної експертизи забороняється. У разі якщо об`єкт державної експертизи не повною мірою відповідає вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам, він повертається на доопрацювання. При цьому вказуються конкретні вимоги, відповідно до яких необхідно внести зміни і доповнення до об`єкта державної експертизи.
39. Оспорюваним у цій справі рішенням Івано-Франківської міської ради від 08.08.2013 № 1191-37 «Про погодження межі між  м. Івано-Франківськ та с. Вовчинець» було погоджено межу між м. Івано-Франківськ та с. Вовчинець за клопотанням Вовчинецької сільради згідно із проектом землеустрою щодо встановлення межі села Вовчинець Вовчинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради, виготовленим ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»    .
40. Прийняттю оспорюваного рішення передувало затвердження  Вовчинецькою сільрадою рішенням від 30.06.2011 Генерального плану с. Вовчинець.
41. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції встановлено, що оскаржуваним рішенням погоджено межу між м. Івано-Франківськ та с. Вовчинець, згідно із проектом землеустрою щодо встановлення межі с. Вовчинець Вовчинецької сільради Івано-Франківської міськради, виготовленим ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», пояснювальна записка до якого містить перелік власників землі, землекористувачів та площі цих земельних ділянок (додаток № 1), а також порівняльну відомість використання земель в адміністративних межах населеного пункту (додаток 2). Окрім цього, проектна документація містить рішення Вовчинецької сільради від 23.07.2009 про встановлення межі с. Вовчинець, технічне завдання на складання проекту щодо встановлення межі та замовлення вказаного вище проекту землеустрою на площу 767, 4269 га, опис меж населеного пункту с. Вовчинець, рішення Вовчинецької сільради від 16.04.2013 про погодження проекту землеустрою щодо встановлення межі Вовчинецької сільради Івано-Франківської міськради. 
42. Невід`ємною частиною технічної  документації щодо зміни  меж населеного пункту є і оспорюване у цій справі   рішення Івано-Франківської міськради, пунктом 1 якого погоджено межу між м. Івано-Франківськ та с. Вовчинець згідно із проектом землеустрою щодо встановлення межі села Вовчинець Вовчинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради, виготовленим ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».
43. Так, як було зазначено вище, відповідно до положень Закону № 858-IV має погоджуватися саме проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць, який включає в себе, зокрема, й інформацію  про опис меж, відповідного населеного пункту  із іншою адміністративно-територіальною одиницею, з якою він межує, а відтак, на думку колегії суддів, доводи позивача про дефектність оспорюваного рішення Івано-Франківської міськради з мотивів погодження нею межі між містом та селом згідно з проектом землеустрою щодо встановлення межі с. Вовчинець Вовчинецької сільради Івано-Франківської міськради, а не проекту землеустрою щодо встановлення межі с. Вовчинець Вовчинецької сільради Івано-Франківської міськради  мають формальний характер. 
44. У спорі, який виник у цій справі оспорюється рішення, яким Івано-Франківською міською радою, яка представляє територіальну громаду міста, яке межує із с. Вовчинець, погоджувався   проект землеустрою щодо встановлення межі села Вовчинець Вовчинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради,  тобто рішення про  погодження проекту в розумінні пункту «ж» частини третьої статті 46 Закону №858-IV.
45. При цьому, як було зазначено вище, вимоги щодо проекту землеустрою по встановленню (зміні) межі, порядок погодження та затвердження врегульовані положеннями статті 46 Закону №858-IV, які серед іншого передбачають, що проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних утворень розробляється з урахуванням інтересів власників земельних ділянок, землекористувачів, у тому числі орендарів, і затвердженої містобудівної документації для створення повноцінного життєвого середовища та створення сприятливих   умов їх територіального розвитку,  забезпечення ефективного використання потенціалу  територій із збереженням їх природних ландшафтів та історико-культурної цінності. 
46. Так, у справі № 809/563/15, рішення у якій набрало законної сили, суди встановили, що  земельна ділянка площею 6 га, на якій здійснюється діяльність ГК «Соколи» знаходиться на території  м. Івано-Франківська.  
47. Разом з цим, як видно з матеріалів справи,  проект землеустрою щодо встановлення межі села Вовчинець Вовчинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради та всі його складові не містять інформації щодо землекористування ГК «Соколи», зокрема, графічних схем землеустрою, про площу  земельної ділянки, яким чином планується її використання, у зв`язку із чим колегія суддів не може визнати оспорюване рішення таким, що ухвалене із дотриманням справедливого балансу між приватними та публічними інтересами, оскільки така проектна документація містила низку недоліків та не узгоджувалась з положеннями статті 46 Закону № 858-IV, зокрема через те, що розроблена без урахування інтересів  ГК «Соколи» як землекористувача земельної ділянки. 
48. До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що у висновку державної експертизи землевпорядної документації від 12.11.2013 № 61, проведеної Головним управлінням Держземагенства в Івано-Франківській області, яка є обов`язковою для проектів землеустрою   щодо  встановлення  (зміни)  меж адміністративно-територіальних утворень  зазначено, що проект землеустрою щодо встановлення меж населених пунктів с. Вовчинець не в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам та повернуто його на доопрацювання, зокрема, у зв`язку із відсутністю  у ньому повної інформації  щодо існуючого землекористування в межах населеного пункту, прогнозу на майбутнє, графічної  інформації щодо земель, які включаються (виключаються) та до відання яких адміністративно-територіальних одиниць належали (належать),  викопіювання із кадастрової карти  з відображенням  існуючих (за їх наявності) та проектних меж адміністративно-територіальної одиниці, переліку земельних ділянок державної власності (із зазначенням  їх кадастрових номерів, місцезнаходження, площі та цільового призначення), які переходять у комунальну власність відповідної територіальної громади.
49. Зі змісту коректурного аркушу про усунення зауважень, викладених у вказаному висновку державної експертизи вбачається, що не всі зауваження усунуто.
50. За таких обставин, колегія суддів не може погодитись із висновками судів про те, що приймаючи оскаржуване рішення, суб`єкт владних повноважень - Івано-Франківська міськрада не порушила встановлений Конституцією та законами України порядок встановлення та зміни меж адміністративних одиниць.
51. Окрім того, колегія суддів вважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій, що оспорюване рішення не порушує прав  ГК «Соколи».
52. В цьому  випадку йдеться не тільки про інтерес позивача щодо користування земельною ділянкою, але й порушення прав осіб (власників гаражів) щодо можливості користуватися зареєстрованими в передбаченому законом порядку об`єктами нерухомості, що розмішені на вказаній земельній ділянці, можливість здійснювати їх обслуговування, влаштування інфраструктури, освітлення, водовідведення, тощо.
53. Так, реєстрація ГК «Соколи» здійснена у 2004 році за рішенням Івано-Франківської міської ради.
54. Згідно з наявним в матеріалах справи листом Івано-Франківської філії ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України від 11.12.2014 № 03-19/459 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено та зареєстровано адресу місцезнаходження ГК «Соколи» -         м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, 225. Членами ГК «Соколи» зареєстроване право власності на гаражі з видачею реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції свідоцтв про право власності, витягів про реєстрацію права власності та технічних паспортів на гаражі, в яких зазначено адресу їх місцезнаходження: м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, 225. Більше того, на цей час майно членів гаражного кооперативу, а саме, гаражі, і надалі знаходяться на вказаній земельній ділянці по вул. Вовчинецькій, 225 в     м. Івано-Франківську, яка використовується членами гаражного кооперативу.
55. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що оскільки на цей час на земельній ділянці загальною площею 6,3201 га по вул. Вовчинецькій, 225 розташований ГК «Соколи» та тривають судові спори щодо користування цією земельною ділянкою позивачем, відповідач при прийнятті оспорюваного  рішення повинен був врахувати інтереси ГК «Соколи» та його членів - власників гаражів, як користувачів цієї ділянки, оскільки належні на праві власності членам          ГК «Соколи»  окремі об`єкти нерухомості  розташовані на земельній ділянці та нерозривно пов`язані із землею.
56. За таких обставин висновок  суду апеляційної інстанції про те, що оскаржуваним рішенням не порушено права ГК «Соколи», оскільки останній не є землекористувачем земельної ділянки на території Вовчинецької сільради чи Івано-Франківської міської ради, є необґрунтованим та безпідставними.
57. Системний аналіз зазначених вище положень актів законодавства та встановлених у справі обставин, дозволяє Верховному Суду прийти до висновку про протиправність рішення Івано-Франківської міськради від 08.08.2013 № 1191-37 «Про погодження межі між м. Івано-Франківськ та с. Вовчинець», оскільки вказане рішення прийнято з порушенням процедури його прийняття та без дотримання вимог земельного законодавства, а відтак й про його скасування.
58. Відповідно до частини першої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
59. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 351 КАС України).
60. Враховуючи викладене, оскільки суди попередніх інстанцій неправильно заставали норми матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове  задоволення позовних вимог, оскільки обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, колегія суддів керується положеннями пункту 2 частини першої статті 5 КАС України, у зв`язку із чим оспорюване рішення відповідача підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
61. Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
62. Згідно з наявними в матеріалах справи квитанціями позивачем сплачено судовий збір за подання позову - 73, 08 грн (квитанція від 27.01.2015 № 127.165.1/32027), апеляційної скарги -       36, 54 грн (квитанція від 10.08.2015 № 20),  касаційної скарги - 146, 16 грн (квитанції від 13.06.2023 № 0.0.3044867769). 
63. Отже з відповідача  необхідно стягнути на користь позивача судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг підлягає стягненню в сумі 255, 78 грн.
Керуючись статтями 139, 341, 345, 349, 351, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Гаражного кооперативу Соколи» задовольнити частково.
Скасувати постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.07.2015 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі            №344/2001/15-а, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги:
визнати протиправним та скасувати рішення Івано-Франківської міської ради від 08.08.2013 №1191-37 «Про погодження межі між м. Івано-Франківськ та с. Вовчинець».  
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківської міської ради на користь Гаражного кооперативу «Соколи» сплачений ним судовий збір у сумі 255, 78 грн: за подання позову - 73, 08 грн (квитанція від 27.01.2015 № 127.165.1/32027), апеляційної скарги -  36, 54 грн (квитанція від 10.08.2015 № 20),  касаційної скарги -  146, 16 грн (квитанції від 13.06.2023              № 0.0.3044867769).
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
А.І. Рибачук
С.Г. Стеценко 
 Я.О. Берназюк ,
Судді Верховного Суду