справа № 753/19612/21                             головуючий у суді І інстанціїМицик Ю.С.
провадження № 22-ц/824/8469/2023       суддя-доповідач у суді ІІ інстанціїБерезовенко Р.В.

 

        ПОСТАНОВА      
        ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року                                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І., 	
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Філатовим Павлом Олександровичем, на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів та періодичних платежів,-
 
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2021 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , відповідач) про стягнення заборгованості по аліментах в сумі 245167,22 грн.
 Позов обґрунтований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 15.09.2014 року шлюб між сторонами було розірвано.15.05.2014 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір між батьками про визначення місця проживання дитини, про участь у вихованні та забезпечення умов життя дитини (про розмір та сплату грошових коштів на утримання дитини). Відповідно до умов вказаного договору, сторони визначили, що їх син буде проживати разом з позивачем, а відповідач зобов`язався сплачувати аліменти на дитину в розмір 4 000 грн. до 30 числа кожного поточного місяця (п. 3.1.1.) до досягнення дитиною 18-річного віку. 
При знецінені грошей сума, яка передбачена п. 3.1.1., щомісячно збільшується на відповідний відсоток інфляції у попередньому місяці (п. 3.1.2.). Незважаючи на чинний договір, аліменти відповідачем не сплачуються в повній мірі із врахуванням їх індексації у порядку визначеному договором. Так, за період з січня 2018 року по серпень 2021 року відповідно до умов договору відповідач мав сплатити аліменти з урахуванням індексації в розмірі 435 367, 21 грн., проте останнім сплачено за вказаний період лише кошти в сумі 190 200, 00 грн., а тому заборгованість за аліментами з урахуванням індексації складає 245167,22 грн., які позивач просить стягнути в судовому порядку.
Також позивач просила стягнути з відповідача періодичні платежі зі сплати аліментів за договором між батьками про визначення місця проживання дитини, про участь у вихованні та забезпечення умов життя дитини (про розмір та сплату грошових коштів на утримання дитини), посвідченим 15.05.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. за реєстровим номером № 961, починаючи з вересня 2021 року по квітень 2023 року в сумі по 11303,11 грн. щомісячно.
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та періодичних платежів зі сплати аліментів - відмовлено.
Не погодившись із заочним рішенням суду,  ОСОБА_1 , через представника - адвоката Філатова Павла Олександровича,подала апеляційну скаргу.
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2022 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість зі сплати аліментів по договору про визначення місця проживання дитини, участі у вихованні та забезпеченні умов життя дитини (про розмір та сплату грошових коштів на утримання дитини), посвідченому 15 травня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. за реєстровим номером №961, за період з січня 2018 року по серпень 2021 року у сумі 11 303 грн. 11 коп. - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовної вимоги та стягнення заборгованості у меншому розмірі в сумі 219 923 грн 65 коп. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
 
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що суд безпідставно дійшов висновку, що індексація аліментів має проводитися не наростаючим підсумком, тобто початкова сума аліментів в 4 000,00 грн. має щомісяця помножуватися на індекс інфляції тільки попереднього місяця і така збільшена сума аліментів не буде розповсюджуватися на наступний місяць виплат. На думку апелянта, такий висновок суду прямо суперечать самій сутті компенсації втрат від знецінення національної валюти України (індексації) і рекомендаціям Верховного Суду України (лист «Рекомендація щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ»№62-97р від 03 квітня 1997).
 
Звертає увагу суду на те, що у ч.2 ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» зазначено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком. Наголошує, що у Рекомендаціях Верховного Суду України також зазначено, що індексація має проводитися наростаючим підсумком, тобто сума платежу збільшується на величину індексу відповідного періоду, результати підсумовуються.
 
Апелянтка вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що індексація суми аліментів має проводитися без врахування індексів інфляції за попередні місяці (у тому числі ті, що менше 100%), тобто не наростаючим підсумком. Водночас при розрахунку індексації аліментів позивач визнає, що була допущена помилка не враховувати індекси менше 100% (про це було зазначено у розрахунках суми аліментів). Зазначає, що якщо при індексації суми аліментів враховувати індекси менші за 100%, то сума заборгованості по аліментам з січня 2018 по серпень 2021 року зменшується з 245 167,22 грн до 219 923,65 грн., додає рахунок заборгованості.
 
Поряд з цим апелянтка вказувала, що умови Договору про сплату аліментів не містять умов, які виключають порядок збільшення суми аліментів наростаючим підсумком. Наголошує на тому, що суд безпідставно відхилив даний принцип збільшення суми аліментів при знеціненні національної валюти України.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонамбуло надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
 
Однак відзив на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надходив.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргузалишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що 19.11.2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, який було розірвано 15.09.2014 року.
 
У шлюбі у подружжя народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
15.05.2014 року сторони уклали договір між батьками про визначення місця проживання дитини, про участь у вихованні та забезпечення умов життя дитини (про розмір та сплату грошових коштів на утримання дитини), який 15.05.2014 року нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., запис у реєстрі за № 961.
 
Згідно з умовами, визначеними у пунктах 2.1, 2.2, 2.3 договору, місцем проживання дитини є місце проживання матері, в разі зміни місця постійного проживання матері, що тягне за собою переїзд дитини з матір`ю до нового постійного помешкання матері, матір зобов`язана письмово з зазначенням адреси попереджати батька дитини. По досягненню дитиною чотирнадцятирічного віку місце проживання дитини буде визначено бажанням самої дитини.
 
Пунктом 3.1.1 вказаного договору передбачено, що батько зобов`язується сплачувати матері щомісячно до 30 числа кожного поточного місяця грошову суму в розмірі 4000, 00 грн. аліментів для утримання дитини.
 
Пунктом 3.1.2. Договору визначено, що при знеціненні грошей сума, яка передбачена п.3.1.1., щомісячно збільшується на відповідний відсоток інфляції у попередньому місяці, відсоток інфляції визначається на підставі даних державного органу статистики.
 
Згідно пункту 3.6. у разі порушення батьком строків щодо сплати коштів визначених в п. 3.1. цього договору, він зобов`язується також сплатити пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожний день прострочення.
 
За період з січня 2018 року по серпень 2021 року на виконання умов договору щодосплатиаліментіввідповідачсплатив в 2018 році - 70200,00 грн.; 2019 - 50000,00 грн.; 2020 - 70000,00 грн.; січень - серпень 2021 - 0,00 грн., що в загальномурозміріскладає 190 200, 00 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову, в оскаржуваній частині суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок заборгованості, проведений позивачем на підтвердження позовних вимог в цій частині є невірним і провівши свій розрахунок, суд першої інстанції встановив, що розмір індексації аліментів за спірний період становить 1 156,00 грн., а отже за спірний період відповідач повинен був з урахуванням індексу інфляції, нарахованому згідно до умов договору укладеному між сторонами сплатити на користь позивача 177 156,00 грн. Натомість,  відповідачем за період з січня 2018 року до червня 2021 року було сплачено 190200, 00 грн., що перевищує суму аліментів з врахуванням індексації, а отже позовні вимоги в частині стягнення заборгованості є недоведеними та необґрунтованими.
При перевірці висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині рішення, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
 
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
 
Згідно з вимогами ст. 180 Сімейного Кодексу (далі - СК) України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
За приписами ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
 
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (частина 1 статті 181 СК України).
 
Згідно статті 189 цього Кодексу батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.
 
Відповідно до положень частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Як встановлено судом, відповідач сплачує аліменти на користь позивачки в твердій грошовій сумі, визначеній договором у розмірі 4 000 грн. щомісячно, починаючи з січня 2018 року, проте індексація аліментів за цей час не проводилася. Відтак, позивачка має право на одержання індексації аліментів за весь час стягнення аліментів.
Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила стягнути з відповідача заборгованість зі сплати аліментів з урахуванням індексації за період з січня 2018 року по серпень 2021 року у розмірі 245167,22 грн. У апеляційній скарзі позивачка наполягає на тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що індексація суми аліментів має проводитися без врахування індексів інфляції за попередні місяці (у тому числі ті, що менше 100%), тобто не наростаючим підсумком. Водночас при розрахунку індексації аліментів позивач визнає, що була допущена помилка не враховувати індекси менше 100% (про це було зазначено у розрахунках суми аліментів). Зазначає, що якщо при індексації суми аліментів враховувати індекси менші за 100%, то сума заборгованості по аліментам з січня 2018 по серпень 2021 року зменшується з 245 167,22 грн до 219 923,65 грн., оскільки розрахунок такої заборгованості повинен проводитися наростаючим підсумком, так як умови Договору про сплату аліментів не містять умов, які виключають порядок збільшення суми аліментів наростаючим підсумком. Наголошує на тому, що суд безпідставно відхилив даний принцип збільшення суми аліментів при знеціненні національної валюти України.
 
Такі доводи апелянтки апеляційним судом розцінюються критично, виходячи з наступного.
 
З матеріалів справи вбачається, що 15.05.2014 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір між батьками про визначення місця проживання дитини, про участь у вихованні та забезпечення умов життя дитини (про розмір та сплату грошових коштів на утримання дитини).
 
Пунктом 3.1.1 вказаного договору передбачено, що батько зобов`язується сплачувати матері щомісячно до 30 числа кожного поточного місяця грошову суму в розмірі 4000, 00 грн. аліментів для утримання дитини.
 
Пунктом 3.1.2. договору визначено, що при знеціненні грошей сума, яка передбачена п.3.1.1., тобто 4 000 грн., щомісячно збільшується на відповідний відсоток інфляції у попередньому місяці, відсоток інфляції визначається на підставі даних державного органу статистики.
 
Пунктами 5.1., 5.2., 5.3. договору сторони передбачили, що цейдоговір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення і діє до досягнення дитиною 18-річного віку. За згодою сторін в період дії договору зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладення додаткового договору, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом цей договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання цього договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішується в судовому порядку. Всі спори, що виникнуть в процесі виконання цього договору, та розбіжності в тлумаченні окремих положень цього договору вирішуються сторонами шляхом переговорів, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку, відповідно до діючого законодавства України.
З урахуванням положень ст.ст.8, 9 СК України, та виходячи з правової природи, змісту, нормативних підходів до форми, порядку укладення, зміни і припинення договору про сплату аліментів на дитину, даний договір є різновидом цивільних договорів у сімейному праві Україні.
Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).
Отже, беручи до уваги наведені норми права, апеляційний суд приходить до висновку, що сторонами було досягнуто згоди щодо аліментних зобов`язань шляхом укладення договору в добровільному порядку та посвідчено у нотаріуса.
Даний договір сторонами не змінювався, не розривався та на час перегляду справи є дійсним.
Колегія суддів, дослідивши розрахунок, проведений судом першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням умов укладеного між сторонами дійсного договору, вірно урахував коефіцієнти індексу інфляції, загальновизнані методики розрахунку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що індексація аліментів за спірний період не повинна нараховуватися наростаючим підсумком, на чому наполягає позивач, оскільки умовами договору, укладеному між сторонами, визначений інший порядок нарахування індексації. При цьому, довід апелянтки про те, що оскільки умови Договору про сплату аліментів не містять умов, які виключають порядок збільшення суми аліментів наростаючим підсумком, а тому такий порядок можна застосовувати, на думку апеляційного суду також є неспроможним.
Крім того,апеляційний суд бере до уваги, що нараховані інфляційні втрати входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. При цьому, сума боргу інфляційних втрат не входить до розміру основного боргу та на неї не може бути нараховано коефіцієнт індексу інфляції за наступний місяць.
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову в оскаржуваній частині.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі РуїзТорія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
За наведених обставин доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В:
                                                   
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Філатовим Павлом Олександровичем, на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року - залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                     Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                 О.Ф. Лапчевська
                                                                                                                      
                                                                                                            Г.І. Мостова