Справа № 145/1176/21
Провадження № 22-ц/801/1979/2023
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року	Справа № 145/1176/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний  суд у  складі колегії суддів: головуючого судді  Сала Т.Б.,  суддів:  Ковальчука О.В.,  Якименко М.М.,  секретар Луцишин О.П., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 серпня 2023 року, ухвалене суддею Ратушняком І.О., повне рішення складено 25 серпня 2023 року, в цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська торгово-інвестиційна компанія» про визнання договору позики частково недійсним,
встановив:
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, в якому просила визнати недійсними пункт 1.1 з підпунктами 1.1.1, 1.1.1.1. та 1.1.1.2 та пункт 4.2 договору позики №555149481085 від 10 червня 2021 року, укладеного між нею та ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія».
Позовні вимоги мотивовані тим, що 10.06.2021 між сторонами було укладено договір позики №555149481085. Даний договір укладено в електронній формі та підписано нею відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» за допомогою одноразового цифрового ідентифікатора.
Вважає, що умови п. 1.1 з п.п. 1.1.1, 1.1.1.1, 1.1.1.2 та п. 4.2 цього договору є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, а також завдають шкоди споживачеві, а відтак з підстав порушення відповідачем норм ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вони підлягають визнанню недійсними.
Заочним рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 серпня 2023 року у задоволені позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
У скарзі зазначає, що суд не в повній мірі звернув увагу як на предмет позову, так і на його аргументацію. Судом помилково не застосовано положення ч. 4 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскаржувані умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін і завдають шкоди споживачеві, а тому підлягають визнанню недійсними з підстав порушення відповідачем норм ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов. 
У судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, відповідно до якої неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів прийшла до висновку про розгляд заяви у відсутність належно повідомлених сторін.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлено, що 10 червня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» укладено договір позики №555149481085.
У пункті 1.1 договору зазначено, що на підставі заявки на позику від 10 червня 2021 року, підписаної позичальником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, позикодавець надав позичальнику на умовах строковості, зворотності, платності грошові кошти на суму у загальному розмірі 6 500 грн, які у випадку проведення пролонгації/реструктуризації заборгованості направляються на погашення заборгованості за цим договором позики, на строк 30 календарних днів під проценти, вказані в п. 1.1.1., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику та сплатити зазначені проценти. Договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.
Відповідно до п.п. 1.1.1, сторони погодили тип процентної ставки – фіксована. Процентна ставка за користування коштами кредиту залежить від фактичного виконання позичальником умов договору та становить:
1.1.1.1 – знижена процентна ставка, фіксована 0,88% за день (320% річних) від суми позики у межах строку надання позики, зазначеного в пункті 1.1 цього договору, якщо в цей строк споживач здійснить повне погашення заборгованості або здійснить таке погашення протягом 1 календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку;
1.1.1.2 – стандартна процентна ставка, фіксована 2,60 % за день (950% річних) від суми позики застосовується: - у межах строку надання позики, зазначеного в пункті 1.1 цього договору, якщо позичальник не виконав умови, зазначені в п.п.1.1.1.1 договору для застосування зниженої процентної ставки; - у межах періоду прострочення, але не більше 30 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України.
Укладаючи цей договір позичальник підтверджує, що підставою для застосування зниженої процентної ставки, передбаченої цим договором, є отримання позичальником від позикодавця індивідуальної знижки на стандартну проценту ставку, відповідно до програми лояльності ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія». Таке зниження стандартної процентної ставки допускається за умови, що позичальником будуть виконані умови для її застосування – повернена позика у строк та в порядку, що передбачено цим договором.
У випадку невиконання позичальником умов для застосування зниженої процентної ставки, користування позикою для позичальника стає доступним виключно на стандартних умовах за стандартною процентною ставкою. При цьому, позичальник погоджується, що застосовування стандартної процентної ставки не є наслідком погіршення умов користування позикою для позичальника (збільшенням процентної ставки), а є лише наслідком отримання позичальником позики на звичайних (стандартних) умовах, що доступні для інших позичальників, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки. 
Відповідно до пункту 4.2 договору, позичальник, який прострочив внесення чергового платежу (при простроченні більше ніж на 1 календарних днів від дати внесення чергового платежу, зазначеної у графіку платежів), зобов`язаний сплатити неустойку за прострочення внесення чергового платежу у розмірі 25% від суми простроченого зобов`язання із внесення чергового платежу.
Тобто вказаними пунктами визначено порядок надання та повернення позики, її розмір, порядок та розмір сплати процентів, строк дії договору, а також відповідальність за прострочення внесення платежів.
ОСОБА_1 , вважаючи, що умови вказаних пунктів договору позики є несправедливими, просила визнати їх недійсними з підстав порушення відповідачем ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно зі статтею 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин другої, третьої статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
При вирішенні позову про визнання недійсними окремих пунктів оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
У даному випадку правовідносини між сторонами справи виникли на підставі укладеного в електронній формі договору позики з використанням визначених сторонами ідентифікаторів особи, яка отримує кредитні кошти, що належним чином відповідає вимогам, зокрема, ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», що в апеляційній скарзі не оспорюється. 
При укладенні договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Частиною третьою цієї статті визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про:
1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);
2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);
3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;
4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору;
5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором;
6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;
7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);
8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;
9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;
10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;
11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;
12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;
13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;
14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;
15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей;
16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;
17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.
Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Суд першої інстанції встановив, що спірний договір позики підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, була ознайомлена із сукупною вартістю кредиту, процентною ставкою та відповідальністю за прострочення зобов`язання, зокрема, сплатою неустойки.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору позики частково недійсним.
Як вірно зазначено апелянтом, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідними є існування одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Апеляційний суд звертає вагу, що ОСОБА_1 у позовній заяві, зазначаючи про те, що відповідачем порушено вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не зазначила, в чому саме такі порушення полягають та чому оспорювані пункти договору позики, на її думку, є несправедливими. Тобто ОСОБА_1 в позовній заяві не мотивувала, в чому полягає порушення її прав.
Позивачем не доведено існування перелічених вище ознак у їх сукупності та не спроектовано їх на обставини даної справи, які б давали підстави для кваліфікації оспорюваних умов договору як несправедливих.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд не може з власної ініціативи встановлювати, в чому саме полягає порушення прав позивача.
Підсумовуючи апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, який дав правову оцінку доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, який є законним.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко