Справа № 161/8005/23 	Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П. 	
Провадження № 22-ц/802/896/23  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
03 жовтня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В., 
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2023 року,
                                        В С Т А Н О В И В:
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом.
Покликалась на те, що з 10 вересня 2010 року перебуває з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, неповнолітніх дітей не мають. Подружні стосунки вони не підтримують, проживають окремо, а їх сім`я існує лише формально, спору щодо поділу спільного майна між ними не має.
Крім того вказувала, що примирення між ними неможливе, однак відповідач не бажає розривати шлюб у позасудовому порядку.
За таких обставин позивач просила суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати по справі.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 10 вересня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №1140, розірвано. Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 1073 грн 60 коп. судового збору та 1500 грн витрат на правову допомогу.
У поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним і необґрунтованим, просив його скасувати та закрити провадження у справі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалене без належного з`ясування всіх обставин справи та з порушенням вимог норм процесуального права. Так, на думку відповідача, суд першої інстанції зробив передчасний і нічим не обґрунтований висновок про неможливість збереження їх з позивачем сім`ї та не надав їм час для примирення.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони спору не підтримують між собою сімейних відносин, їх шлюб носить формальний характер, позивач настоює на розірванні шлюбу, а відповідач у позасудовому порядку шлюб розірвати не бажає, а тому є всі підстави для розірвання шлюбу. 
Такий висновок суду є правильний.
Встановлено, що 10 вересня 2010 року позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрували у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області актовий запис №1140 та отримали свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 4). 
Дітей від шлюбу у сторін спору не має. Відповідач ОСОБА_2 розірвати шлюб у позасудовому порядку через органи РАЦС не бажає.
Крім того сторони не заперечують тих обставин, що проживають окремо і не підтримують між собою подружніх стосунків.
Позивач вважає, що їх шлюб існує лише формально та настоює на розірванні шлюбу і примирення з відповідачем не бажає.
Також, з наявних в матеріалах справи письмових доказів, встановлено, що відповідач попередньо давав згоду на розірвання шлюбу через органи РАЦС і в суді, однак пізніше змінював своє рішення та відкликав подані ним же відповідні заяви (а.с. 8, 24-25).
Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість.
Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Аналіз наведених вище норм матеріального права та встановлених обставин справи, на думку колегії суддів, свідчать про те, що суд першої інстанції вірно вважав, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 носить формальний характер, їх спільне проживання однією сім`єю є неможливим та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.
Крім того, задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд виходив з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення про задоволення позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що ухвалене судом рішення є незаконним і підлягає скасуванню із-за порушення судом першої інстанції вимог норм цивільного процесуального права, а саме щодо недоведеності позивачем заявлених позовних вимог задоволених судом, є безпідставними, спростовуються вищевикладеним і зводяться до незгоди із судовим рішенням та не впливають на його законність.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                                               У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді