КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
                                                                                                                                         
Справа №  369/13817/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/11796/2023
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
28 листопада 2023 року                                                                                               м. Київ
     Київський апеляційний суд в складі колегії суддів 
судової палати з розгляду цивільних справ:
                                                                                                                              
                                    судді-доповідача     Болотова Є.В.,
                                                     суддів:     Кулікової С.В., Музичко С.Г.,                                                                      
                                         при секретарі      Пановій К.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, винагороди та неустойки, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, ОСОБА_3 , про визнання договору позики недійсним в частині окремих положень, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення                     Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ковальчук Л.М.,- 
 
встановив:
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.
Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів 67 977, 00 дол. США, що складається з: 1 000, 00 дол. США основного боргу, 5 727, 00 дол. США винагороди та 61 250, 00 дол. США неустойки.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 1 000,00 дол. США, строком до 25 травня 2020 року.
25 травня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір поруки за виконання боргового зобов`язання від 25 травня 2019 року позичальником ОСОБА_2 .
Станом на день звернення до суду із позовом відповідачі не повернули позивачу отримані грошові кошти.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 основну суму боргу за договором позики в розмірі 1000, 00 дол. США, суму неустойки за період з                 26 травня 2019 року по 26 січня 2021 року у розмірі 1 000, 00 дол. США.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, ОСОБА_3 , про визнання договору позики недійсним в частині окремих положень відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з відповідачів процентів за користування позикою у розмірі 1 200, 00 дол. США, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
У судове засідання учасники справи не з`явились, про його час і місце повідомлені належним чином.
На адресу Київського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд апеляційної скарги без його участі.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Рішення суду оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 10 % процентів за користування позикою.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що на час розгляду справи доказів повернення позивачу коштів за договором не надано, тому обґрунтованими є вимоги про стягнення 1 000 дол. США основної суми боргу. Ураховуючи не співмірність розміру заявлених збитків позивачем із розміром основної заборгованості, суд вважав за необхідне зменшити суму неустойки до 1 000, 00 дол. США. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення 10 % винагороди щомісячно за період з 26 травня 2019 року по 26 січня 2021 року, суд першої інстанції виходив із їх необґрунтованості.
Проте погодитися з такими висновками суду в цій частині не можна.
Встановлено, що 25 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2                 1 000,00 дол. США, строком до 25 травня 2020 року.
Відповідно до договору сторони обумовили винагороду для позикодавця встановлена в розмірі 10 % від всієї суми боргу щомісячно до дня фактичного повернення всіх грошових коштів. Передбачена неустойка в розмірі 25 % від суми боргу за кожен день в разі неповернення суми боргу.
Для забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, того ж дня було укладено договір поруки між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначив, що на час звернення з позовом до суду борг відповідачами не повернуто,у зв`язку із чим позивач просить стягнути                  1 000, 00 дол. США основного боргу,  5 727, 00 дол. США винагороди та                     61 250, 00 дол. США неустойки.
Відповідно  до  ст. 1046 ЦК  України  за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, одним з яких є сплата неустойки.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
            Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
            Відповідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надано договір позики від 25 травня 2019 року та договір поруки від 25 травня 2019 року.
Доказів на підтвердження повернення суми боргу відповідачами не надано.
Згідно укладеного між сторонами договору позики, 25 травня 2019 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 1 000,00 дол. США строком до 25 травня 2020 року.
Обумовили винагороду для позикодавця в розмірі 10 % від всієї суми боргу щомісячно до дня фактичного повернення всіх грошових коштів. Передбачена неустойка в розмірі 25 % від суми боргу за кожен день в разі неповернення суми боргу.
Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що судом, в порушення вимог              ч. 1 ст. 1048 ЦК України, не стягнуто з відповідачів винагороду позикодавця, є обґрунтованою. 
Оскільки сторони визначили винагороду в розмірі 10 % від всієї суми боргу, тому за дванадцятимісячний період з 25 травня 2019 року по 25 травня 2020 року з відповідачів підлягає стягненню 1 200 дол. США. Тобто, в межах погодженого сторонами строку кредитування.
Протилежний висновок суду першої інстанції є помилковим.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 19 квітня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування коштами, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення  позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-              
   постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від                     19 квітня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування коштами скасувати.
В цій частині ухвалити нове рішення.
Стягнути солідарно з  ОСОБА_2 , ОСОБА_3  на користь ОСОБА_1  винагороду позикодавця за період з 25 травня 2019 року по 25 травня 2020 року у розмірі                1 200 дол. США.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.
 
Повний текст складено 08 грудня 2023 року. 

Суддя-доповідач                                                                                           Є.В. Болотов 

Судді:                                                                                                             С.В. Кулікова

                                                                                                                        С.Г. Музичко