Ухвала
 
04 грудня 2023 року
м. Київ
 
справа № 344/7492/15-ц
провадження № 61-16762 ск 23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 29 травня 2007 року № IFU0GK00000356 в розмірі 34 386,56 доларів США, що за курсом 21,77 грн згідно із службовим розпорядження Національного банку України від 16 березня 2015 року складало 748 595,00 грн.
 
2.     Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 січня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто із  ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 29 травня 2007 року № IFU0GK00000356 в розмірі 31 077,51 доларів США, з яких: 29 378,74 доларів США -заборгованість за кредитом; 50,38 доларів США - за відсотками за користування кредитом за період з 29 травня 2007 року по 24 жовтня 2008 року; 11,48 доларів США - штраф (фіксована частина) та 1 636,91 доларів - США штраф (відсоткова складова), що за курсом 21,77 грн згідно із службовим розпорядженням Національного банку України від 16 березня 2015 року складало 676 557,39 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
3.     Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 червня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 січня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 29 травня 2007 року № IFU0GK00000356 в розмірі 11 618,83 доларів США, з яких: 8 432,82 доларів США - заборгованість за кредитом за період з 15 березня 2015 року по 20 червня 2023 року; 1 542,26 доларів США - за відсотками за період з 20 червня 2007 року по 16 березня 2015 року; 1 643,75 доларів США - штраф. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
4.     У вересні 2023 року ОСОБА_1 подав до апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, посилаючись на те, що згідно з частиною першою статті 192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є гривня. У зв`язку з цим, при задоволенні позову про стягнення грошових сум, суди повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словам у грошовій одиниці України - гривні. Відсутність визначеної судом суми стягнення грошових коштів у національній грошовій одиниці - гривні, позбавляє його можливості виконати зобов`язання у національній валюті, оскільки Національний банк України обмежив купівлю валюти громадянами в межах ліміту 50 000,00 грн щомісяця.
 
5.     Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1  про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
 
6.     Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що чинним законодавством України не встановлено заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі. 29 травня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № IFU0GK00000356, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в доларах США. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для визначення суми зазначеного боргу у гривні не вбачається.
 
7.     21 листопада 2023 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
8.     Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржниквказує на те, що судом апеляційної інстанції були неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права.
 
9.     Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована обставинами, зазначеними в його заяві про ухвалення додаткового рішення. Скаржник наполягає на тому, що національна валюта України - гривня є єдиним легалізованим платіжним засобом на території України. Зі змісту кредитного договору вбачається, що він як позичальник має право погашати кредит будь-яким способом, не забороненим чинним законодавством України. Не визначивши грошовий еквівалент на дату пред`явлення позову апеляційний суд фактично збільшив розмір стягнутої заборгованості.
 
10. Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження в цій справі з огляду на таке.
 
11. Відповідно до частини першої статті 270 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
 
12. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
13. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
14. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
 
15. Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
 
16. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
 
17. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
 
18. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
 
19. Такі висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження               № 14-446цс18).
 
20. Апеляційним судом встановлено, що 29 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № IFU0GK00000356 за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в доларах США (згідно з пунктом п. 7.1 вказаного кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 29 травня 2007 року по 29 травня 2037 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії в розмірі 31 500,00 доларів США). 
 
21. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні.
 
22. Таким чином, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд в резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України (постанова Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 750/2000/18 (провадження № 61-38514св18)).
 
23. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) викладено такі правові висновки.
 
24. Правовий режим іноземної валюти на території України, хоча й пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.
 
25. Визначаючи характер грошового зобов`язання, суд вирішив стягнути з боржників грошові кошти саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом Національного банку України еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржників, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржників, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.
 
26. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України не вважається належним виконанням судового рішення.
 
27. Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі. Платіжна операція з використанням електронних грошей вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на електронний гаманець отримувача.
 
28. Погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, боржник повинен брати до уваги офіційний валютний курс Національного банку України, встановлений для відповідної валюти на день платежу (постанова Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 750/2000/18 (провадження № 61-38514св18)).
 
29. Таким чином, вищенаведеним спростовуються доводи касаційної скарги про: неможливість стягнення заборгованості з іноземній валюті; необхідність зазначення в рішенні суду про стягнення заборгованості в іноземній валюті гривневого еквіваленту та збільшення розміру стягнутої заборгованості у зв`язку з незазначенням такої інформації.
 
30. Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, оскільки в постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 20 червня 2023 року, резолютивну частину якої просив доповнити скаржник, суд зазначив точну грошову суму, присуджену до стягнення. Натомість, аргументи касаційної скарги не свідчать про неправильне застосування апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні норм матеріального чи процесуального права. 
 
31. Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
32.   Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії))
 
33.   Таким чином, враховуючи, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, правильне застосування норм права судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
1.       Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року.
 
2.       Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                       В. В. Пророк

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров